Луиз Бегшоу
Дяволът в теб

Превод от английски: Валентина Атанасова, 2003

chitanka.info

Пролог

Слънцето прежуряше над хълмовете. Граф Козимо Париджи изтри потта от челото си и се загледа надолу в градчето Сан Стефано в Умбрия.

Познатите сиви каменни кули, останали от норманите, и червените керемиди на покривите се открояваха сред лятната мараня. Беше август и всички хора с капка здрав разум бяха напуснали града. Хладните води на лазурното Средиземно море и лекият полъх откъм езерата на Севера приканваха италианците да заминат на ежегодната си почивка. Тази година повече хора от всякога бяха напуснали града. Войната току-що бе свършила и разгромената Италия (или „освободената“, зависи чия пропаганда приемаха жителите й) се възраждаше от пепелта. Време бе да стъпи на крака и да започне да изгражда нов, нормален живот.

За разлика от повечето хора, Козимо не чувстваше летаргия и изтощение. Бе зареден с енергия и виждаше бъдещето. Огледа буйните гори по възвишенията и изпита желание да препусне през тях. Съвършено нови релси щяха да заблестят под парещото слънце. Мощна машина за Италия, която щеше да я измъкне от пепелищата на войната.

Той бе втори син и нямаше право на основната част от наследството. Занемареният стар замък на фамилията Париджи, построен на върха на един хълм над Сан Стефано, се полагаше на по-големия му брат Джузепе, принц Джузепе Париджи. Джузепе бе наследникът и това бе неоспоримо. Той щеше да получи фермата, чиято земя вече не носеше големи приходи, постройките, които се предлагаха срещу нищожен наем, и рушащия се замък. Козимо би трябвало да се задоволи да живее в някоя малка къща в имението, да помага в управлението на фермата и да не надига глава.

Но нямаше намерение да остане незапомнен, както много други втори и трети синове преди него. Искаше нещо повече и имаше идея как да го постигне. Родителите му и брат му бяха изразили неодобрение, когато им бе казал. Сега напрягаше сили тук, облечен в работни дрехи, рамо до рамо с надничарите си под августовското слънце. Оглеждаше земята, вземаше проби от почвата и си представяше новото, по-добро трасе на железопътната линия, превърната в куп безполезно желязо от Кралските военновъздушни сили. Когато изграждането й бъде завършено, той, Козимо, щеше да се залови с прокарване на асфалтирани пътища. Из цяла Италия все още имаше хора, които се придвижваха с магарешки каруци.

Това бе недопустимо през 1946 година. Идваше нов свят, към който Италия трябваше да се приобщи. Козимо вече разговаряше с банкери от опустошения град Милано. Чертаеше планове и бе готов да стори всичко, което зависеше от него.

Бъдещето му бе прекрасно, като панорамата, която се разкриваше пред него.

Козимо Париджи притежаваше хъс и интелигентност. Имаше и страхотна идея. Изпълнителните директори на железопътни компании и бюрократите го наричаха Тайфуна. Съвещанията, възраженията и законовите разпоредби не представляваха пречки за него. През 1950-а „Париджи Рейлуейс“ бе утвърдена и преуспяваща компания.

Родителите му починаха през 1951-ва. Никога не бяха одобрявали това, с което се бе заел по-малкият им син. Предприемачество! За един граф ди Париджи! Беше немислимо. Но вродената им ленивост и желанието им да се наслаждават на dolce vita[1] през последните години от живота си ги бяха накарали да си траят. Старият принц искаше единствено да се грижи за своите лозя и пръв да опитва от плодовете на маслиновите дървета. Като всички млади хора, синът му вършеше щуротии, но скоро и той щеше да порасне.

Козимо плака за майка си, когато я загуби, и за баща си, който не можа да свикне да живее без нея и я последва в семейната крипта след по-малко от месец. Но той не потъна задълго в скръб, защото родителите му бяха доживели до преклонна възраст, компанията му процъфтяваше, а и имаше млада съпруга, на която щеше да завещае бързо натрупаното богатство. Доня Лучия ди Паренти произхождаше от друго благородническо семейство и бракът с нея бе единствената постъпка на Козимо, която Джузепе, новият принц, одобряваше.

— Поздравления, скъпи ми братко — каза той с предвзетия официален тон, който възприемаше, когато говореше като глава на семейството. Архиепископ Фанти току-що бе венчал граф Козимо за новата графиня в параклиса на замъка пред бюстовете на предците му и статуите на ангели, изваяни от великолепен мрамор през Ренесанса. Всъщност Козимо би предпочел някоя църква в Рим, може би дори „Сан Пиетро“ — нищо не бе достатъчно добро за Лучия, — но Джузепе бе настоял да се оженят в замъка и той бе отстъпил. Не си струваше да спорят за това. В семейните традиции нямаше нищо лошо.

— Благодаря, Джузепе — каза Козимо. Усмихна се на Мария, дребничката покорна съпруга на брат си, която люлееше на ръце Роберто, новия наследник. — Днес малкият кротува, навярно е добро предзнаменование.

Джузепе погледна спящия си син.

— И вие ще имате деца.

— Надяваме се.

— Дано първото е момче — тържествено заяви Джузепе.

— Благодаря — отвърна Козимо, но дълбоко в себе си смяташе, че понякога брат му говори твърде помпозно.

— Когато свърши меденият ви месец, ела в замъка. Трябва да обсъдим доста неща — каза Джузепе на брат си.

— Обещавам — увери го Козимо, въпреки че нямаше намерение да удържи на думата си. Скоро „Париджи Рейлуейс“ щеше да стане „Париджи Транспортейшън“. Възнамеряваше да закупи и компания за полагане на пътни настилки. Съществуваха планове за изграждане на нови магистрали из целия полуостров и Козимо щеше да бъде част от това. След медения си месец щеше да лети до Швейцария за преговори с консорциум от инвеститори…

Джузепе седеше замислен в прашните дупки на някога великолепния си дом. Годините се изнизваха почти както по-рано, някои с обилна реколта и достатъчно приходи от вино за ремонт на покривите, а други с болести по лозята и суша, която водеше до уволняване на работници и увеличаване на наемите. Откакто той стопанисваше имението, състоянието му бе същото като поколения наред преди него.

Дълбоко в себе си негодуваше.

Козимо, жалкото парвеню, бе основал фирма с неговото фамилно име. Печелеше милиарди италиански лири годишно. Имаше модерни коли, отделно имение и стара, но съвършено възстановена вила в покрайнините на Рим. Но нали той, Джузепе, бе първородният син? Парите трябваше да бъдат негови.

Не преставаше да говори за това пред принцесата.

— Принцът има право върху всичко, което принадлежи на фамилията Париджи, cara[2] — казваше Джузепе.

Мария кимаше и продължаваше да бродира, което бе нейното хоби. Отдавна бе загубила навик да слуша съпруга си.

Все пак той имаше слушател. Четиригодишният Роберто играеше с дървеното си влакче, докато баща му говореше и думите се запечатваха в съзнанието му. Постепенно започна да презира преуспелия си чичо Козимо. Бащата често слагаше момчето на коленете си и му казваше какво ще наследи.

— Един ден ти ще бъдеш принцът на замъка Париджи — внушаваше Джузепе на сина си. — Всичко това е твое. Никога не бива да допуснеш да загубиш правата на фамилията.

Роберто мрачно кимаше. Боготвореше баща си. Така бе до един пролетен ден, когато той бе на шест години…

— Готов ли е графът? — попита Джузепе детегледачката.

Тя направи реверанс.

— Si, Principe.[3]

— Много добре — отбеляза Джузепе и огледа сина си, докато жената го настаняваше на задната седалка на бугатито. Малкият граф Роберто бе увит в топли дрехи срещу лекия мартенски вятър. Като истински италианец той бе чувствителен към студа. Мария бе в болница със съмнения за туберкулоза, а сметките на Джузепе се трупаха. Нямаше достатъчно доверие на прислугата, за да остави сина си сам с тях и бе решил да го вземе със себе си на тази съдбоносна разходка.

Роберто заподскача от удоволствие на седалката, когато баща му включи на скорост, излезе от алеята пред замъка и се спусна по стария криволичещ път, който водеше до Сан Стефано. Оттам щяха да поемат по ново шосе, едно от онези, в чието построяване бе участвала компанията „Париджи Ентърпрайсиз“, както се наричаше сега.

— Къде отиваме, papa[4]? — попита той.

— При чичо ти Козимо — отвърна Джузепе.

— Защо, papa?

— Имам важна работа, Роберто. Нали ще бъдеш добро момче, когато пристигнем? Ще си избереш играчки.

— Да — излъга Роберто. Нямаше намерение да пропусне това. Обожаваният му баща щеше да постави чичо Козимо на мястото му и Роберто нямаше търпение да чуе разговора им.

Малкият Роберто скочи от колата и огледа къщата на чичо си, когато баща му го хвана за ръка.

— Какво мислиш, Роберто? Много е хубава, нали? — попита Джузепе. — Но не колкото нашия замък, разбира се.

— Не, papa — съгласи се Роберто със сериозен тон, макар и да не мислеше така. Съзерцаваше вилата на чичо си и тя му се струваше най-красивото нещо, което е виждал в живота си.

Сградата бе стара, със стени, боядисани в прекрасен цвят охра, и розови храсти, бели и жълти. Не се рушеше като техния замък. Керемидите на покрива бяха нови и съвсем здрави, алеята отпред бе посипана с чакъл, а конюшните — съвършени, като от списанията, които четеше майка му. Роберто видя нови, по-хубави коли в гаража, фонтани, които работеха, а не бяха обрасли с мъх, и професионално поддържани градини със старателно окосени тревни площи.

Роберто бе малко момче, но инстинктивно разбра, че вилата струва пет пъти повече от развалината, в която живееха те. Беше доволен, че баща му е дошъл да отстоява правата си върху собствеността на фамилията. Той бе първородният син. Роберто замислено огледа вилата. Би искал да си играе тук. Баща му казваше, че един ден цялото имение ще бъде негово.

— Хайде — подкани го Джузепе и го изтръгна от мислите му. Тръгнаха към вратата, която бе отворена от иконом в униформа, но преди човекът да каже нещо, Козимо изтича да ги посрещне.

— Джузепе! Caro — сърдечно целуна брат си по двете бузи и го прегърна. — И Роберто. Колко си пораснал! — Роберто се притискаше към баща си, но чичо Козимо се наведе и енергично стисна ръката му, което се хареса на момчето. — Жаден ли си? Искаш ли лимонада? Имаме кока-кола и шоколадови бисквити.

От устата му едва не потекоха слюнки. В замъка никога не бяха пили американска кока-кола. Но вече бе започнал да изпитва негодувание срещу чичо си. Щеше да почака, докато татко му изпълнеше ролята си на глава на семейството, а после да пие кока-кола.

— Не, благодаря. Не съм жаден.

— Може би по-късно. Но влизайте, влизайте.

Козимо ги поведе по широк коридор с картини по стените и римски бюстове антики и ги покани в огромната кухня, пълна с модерни уреди.

— Можем да поговорим тук, Джузепе. Роберто, защо не отидеш да си поиграеш в детската стая?

Роберто погледна papa, който кимна.

— Добре, чичо Козимо.

— Ще изпратя да повикат детегледачката — каза Козимо. — Нашият Луиджи е само на две годинки, но имаме и играчки за по-големи момчета.

— Не искам с детегледачката, чичо Козимо — каза Роберто. — У дома си играя сам, без моята.

Козимо се засмя и разроши косите му.

— Вече е независим, Джузепе! Много добре, тя само ще те заведе в стаята за игри.

Появи се жена със синя престилка, която отведе Роберто. Той видя чичо си Козимо да затваря вратата след него.

Детската стая бе чудесна. Роберто я огледа със завист. Малкият му братовчед Луиджи спеше в една от другите стаи през няколко врати и Роберто бе доволен, защото нямаше желание да го вижда. Детегледачката му каза, че може да си играе спокойно, защото няма опасност да събуди братовчед си.

— Благодаря — мрачно отвърна Роберто. — Можете да си вървите.

Тя го изгледа учудено, но не каза нищо, преди да излезе и да затвори вратата. Роберто искаше да изтича обратно по коридора и да подслуша разговора през ключалката на кухнята, но реши да изчака няколко минути, за да бъде сигурен, че онази слугиня не се навърта наоколо…

— Но, Джузепе! — Козимо не можа да скрие удивлението си. Брат му бе старомоден и надменен и сляпо следваше порядките, заради които през последните сто години състоянието на фамилията Париджи се бе стопило, но той го обичаше и не желаеше да го нарани. Да му се изсмее би била най-ужасната постъпка. — Спечелих тези пари сам. Вие с татко не одобрявахте начинанията ми.

Принцът сви рамене.

— Не сме били прави, сега разбирам това. Но то не променя факта, че трябва да ми преотстъпиш контролния пакет акции на компанията. Така е редно. Аз съм…

От другата страна на вратата Роберто се усмихна със задоволство. Бе притиснал едното си ухо към ключалката, а с другото слухтеше за детегледачката или други натрапници. Най-сетне татко му казваше на чичо Козимо това, което трябваше да му каже.

— … глава на семейството? — търпението на Козимо се изчерпа. — Madonna! — поклати глава и се прекръсти, съжалявайки за изблика. — Ти имаш титла, скъпи ми братко, за която не давам пет пари и никога не съм я искал. Светът се променя. Аз не съм феодален васал! Не ти дължа нищо, нищо! Ти ме изумяваш. Не си помръднал пръста си, а изведнъж идваш и настояваш… да ти отстъпя имението си, наследството на сина си? Живеем в двадесети век! Полудял ли си?

Джузепе се намръщи.

— Значи отказваш да изпълниш дълга си?

— Като бездействаше, вместо да продадеш изсъхналата гора и да обновиш замъка, може би ти не си изпълнил своя — успя да го засегне и Козимо видя как на лицето на брат му се изписа болка. Притисна рамото му. — Хайде, стига. Не бива да се караме. Ти имаш свой начин на живот, а аз свой. От пари ли се нуждаеш?

— Не се нуждая от нищо. Полага ми се…

Козимо го прекъсна:

— Да приключим с това. Нямаш юридически основания, иначе досега да си завел дело.

Това бе истина. И двамата го знаеха. Лицето на Джузепе помръкна от отчаяние.

— Имам дълг към теб, разбира се — продължи Козимо. — Дългът на любовта… кажи ми от какво имаш нужда и ще ти осигуря издръжка.

Изненадан, Джузепе се поколеба.

— Ще го направиш ли?

— Разбира се. Нима мислиш, че бих допуснал брат ми и племенникът ми да живеят в лишения? Да обновим замъка заедно. Но ще съставя бюджет — побърза да добави той, — ще хвърлям по един поглед на счетоводните ти книжа и ще изпращам издръжка на семейството ти.

Джузепе се бореше със себе си. Толкова много искаше парите, че усети вкуса им. Но гордостта му го възпираше.

— Не ще позволя някакъв непознат да се рови в документите за финансовото състояние на Париджи — заяви той.

Козимо въздъхна.

— Лично ще се заема с това, братко. Аз също съм от фамилията Париджи.

Джузепе бе сразен. Брат му го бе обезоръжил. Беше очаквал изнудване и срам, а не такава доброта. Макар и да бе властен и надменен по характер, дълбоко в себе си Джузепе Париджи бе мързелив. Искаше да има независими приходи, за предпочитане контролирани от него… но щом се налагаше, би се примирил и друг да ги контролира. Неочаквано пред него се разкри идилично бъдеще. Щеше да живее както подобава на италиански аристократ, без да работи, а замъкът щеше да бъде снабден с отоплителна инсталация, ремонтиран и вътре щеше да бъде топло като в тази вила, без течове от прогнилите греди на покрива, когато вали…

— Козимо — пристъпи напред и прегърна брат си. — Имаш добро сърце, fratello[5]. Приемам…

Роберто вече тичаше по коридора към детската стая със сълзи в очите. Изтри ги и преглътна. Неговият татко не бе сторил нищо, беше се оставил чичо Козимо да го стъпче. Мразеше баща си, мразеше чичо Козимо…

Втурна се в детската стая и откри детегледачката, която го търсеше.

— Загуби ли се? Тоалетната ли се опита да намериш?

— Не — промърмори Роберто.

Тя носеше поднос с голяма запотена чаша с тъмна кока-кола, в която примамливо потракваха кубчета лед.

— Готов ли сте вече за това, млади графе?

Роберто погледна чашата. Не можа да устои. Взе я, но бузите му пламнаха от срам.

— Благодаря — промълви той.

— Искаш при татко си, а? Скоро ще дойде да те вземе — увери го жената.

Роберто се обърна към стената, за да скрие от нея зачервените си очи. Изпи кока-колата. Беше превъзходна.

— Оставете ме сам — настоя той.

Детегледачката излезе. Навярно го смяташе за капризен малък негодник, но не го бе грижа за нейните чувства. Тя бе просто една слугиня. Замисли се какво да каже на баща си на път за дома. Може би нищо.

Неговият татко! Презираше го…

Луиджи никога нямаше да забрави първия път, когато видя Мозел. Тя тичаше през площада в Кортона. Трудно бе човек да не я забележи. Бе облечена в зелено, черно и сребристо и широката й пола се вееше след нея като черна коса. Притискаше към себе си връзка наденички и препускаше към него, сипейки проклятия по адрес на преследвачите си.

Луиджи избухна в смях, когато ги зърна: дебел месар, който размахваше нож и ругаеше, следван от помощника си, трътлесто хлапе, което плачеше за баща си. Madonna, каква хубавица бе тя. Имаше високи и надменни скули, лъскави къдрави коси и невероятна фигура, която циганските дрипи не прикриваха напълно.

„Е — помисли си Луиджи, — аз съм изтъкнат гражданин на републиката и трябва да изпълня дълга си“. Пъргаво изскочи на пътя на жената и тя се блъсна в него, изпищя и се опита да се отскубне, но Луиджи я сграбчи за ръцете в силната си хватка. Беше седемнадесетгодишен и як като баща си.

— Grazie — задъхано каза месарят. — Благодаря, приятел. Хвана вещицата. Мръсна циганка! — изкрещя той срещу нея.

Тя се бореше като дива котка в ръцете на Луиджи, нареждаше нещо на своя език и оголваше зъби.

Месарят се отдръпна назад.

— Дръж я, приятел, а аз ще повикам полицията. След една нощ в килия ще миряса. Кражбата — заплашително каза той — е сериозно престъпление. Ще ти продам агнешко с отстъпка. Превъзходно е със сол и розмарин.

Луиджи заговори със сериозен тон:

— Хайде, няма причина да искате тази млада жена да бъде арестувана, нали?

Месарят се намръщи.

— Не видяхте ли наденичките? На магистратите им писна от циганска помия, кражби навсякъде и замърсяване на града… basta[6].

— Тези наденички ли? Изглеждат доста апетитни — отбеляза Луиджи. Извади портфейла си и бавно издърпа банкнота от сто хиляди лири. — Това покрива ли цената им, как мислите? — месарят нетърпеливо протегна ръка да грабне парите, но Луиджи ги дръпна. — Ще забравим за инцидента, нали?

Мъжът се поколеба, раздвоен между алчността и презрението.

— Кой сте вие, Signore?

— Граф Луиджи Париджи — отвърна той.

Месарят изненадано примигна.

— Scusi[7], дон Париджи — каза той, взе парите и се оттегли, а след него и хленчещото му дете.

Луиджи погледна пленницата си. Отблизо изглеждаше още по-изумително. Освен красиви скули и коси, имаше чувствени устни, малък правилен нос и светлосиви очи, почти като на вълчица, над които се спускаха дълги черни мигли. Хипнотизиран, леко отпусна ръце. Тя веднага се освободи и се отдръпна от него. Полата й изшумоля, а пендарите на шията й издрънчаха.

— Почакай — изръмжа Луиджи.

Циганката рязко се завъртя към него.

— Какво искаш, gajo, циганска благословия? В замяна на това, че ме спаси?

Тонът й не му хареса.

— Може би една целувка — отвърна Луиджи.

Жената завъртя очи.

— Въобразявате си, че всички се продаваме. Аз съм честна жена.

Луиджи се засмя.

— Месарят не мисли така, госпожице.

— Онзи дебел глупак — каза тя с презрение.

— Кажи ми името си — настоя той.

— Вече зная твоето — вълчите очи се присвиха. — Граф Луиджи Париджи. Римува се.

— Какво ли са си мислели родителите ми? — запита се сам на глас и за първи път я видя да се усмихва. Цялото й лице засия и той, граф Луиджи, единственият син и наследник на граф Козимо Париджи и един от най-богатите хора в Тоскана, безнадеждно и безвъзвратно се влюби в нея.

— Казвам се Мозел — отвърна тя.

— Странно име.

— Не и за моя народ — уверено заяви циганката. — Означава „касис“.

— Много си красива — отвърна Луиджи.

— Вярно е — съгласи се Мозел, отметна коси назад и се засмя.

— Нека те почерпя един обяд — предложи той.

Мозел прие. Баща й не би одобрил, разбира се, но той не можеше да я види. Освен това се бе отървала безнаказано за наденичките.

Роберто винаги щеше да помни мига, в който зърна Мозел.

Това бе върхът на неговото унижение. Баща му бе починал рано от сърдечен удар. Скръбта на Роберто не бе голяма. Бе презирал баща си още от онзи ден в детството си, когато го бе чул да приема подаянията на Козимо. Оттогава баща му бе живял от милостиня, подхвърляна от по-младата издънка на фамилията. Принцът и принцесата бяха имали тих, спокоен живот и всички съвременни удобства в обновения си замък, но според Роберто бяха живели като роби.

Беше се заклел да отмъсти. Но той бе по-умен от баща си. Роберто щеше да се изправи срещу враговете си едва когато бъде готов да ги разгроми.

На погребението прегърна разплакания си чичо Козимо.

— Съжалявам, caro — Козимо го притисна силно. — Никой не може да замести баща ти.

— Никой! — съгласи се Роберто през сълзи. — Но поне имам теб, чичо. Искам да започна работа в „Париджи Ентърпрайсиз“, за да бъда близо до роднините си.

— Момчето ми! — учудено се усмихна Козимо през сълзи. — Това е чудесно. Ще се радваме да бъдеш с нас.

Наистина бе успял да се сближи с тях. Роберто, последният принц на замъка Париджи, си бе поставил за цел да научи всичко за компанията. Не за бизнеса, не се интересуваше от него. Роберто бе проучил кои са най-кадърните мениджъри и консултанти. Назначаването на способни хора бе ключът към успеха. Интересуваше се кой е продажен, как действат подкупите, кой с кого е близък и на кого Козимо има най-голямо доверие. Роберто притежаваше обаяние и се бе превърнал в любимец на управителния съвет. Най-много се бе постарал да се сближи с братовчед си Луиджи.

Вярваше, че рискове трябва да се поемат само когато са неизбежни. Чичо му се бе разболял от хепатит след операция в занемарена планинска болница поради нараняване при ски злополука и здравето му бе крехко. Луиджи бе плейбой, буен младеж, който освен ските, обичаше да фучи с мотоциклета си по възвишенията и да лети с делтаплан като Шон Конъри в „Джеймс Бонд“. Дори веднъж бе скочил с парашут от самолет. Съпругата на Козимо не можеше да има повече деца… е, благодарение на това Роберто бе обожаваният племенник. Нямаше нужда да клати лодката.

Но в един майски ден всичко се бе променило. Отдавна жадуваното наследство бе измъкнато изпод носа му. Луиджи бе заговорил разпалено за жена, която не бе нито италианка с добро потекло, нито дори чужденка от добро семейство… а някаква си циганка. Тя дори не заслужаваше да се нарече човек. Циганките стояха по-ниско и от най-жалките италиански селянки, те бяха вещици и мръсни крадли.

Роберто здравата се бе посмял.

— Луиджи! Хубава шега.

Очите на братовчед му го пронизаха.

— Не се шегувам, Роберто.

— Не е възможно! Би било позор… твоята кръв…

— Кръвта ми кипи — засмя се Луиджи. — Единствено това има значение, не мислиш ли? Живеем в седемдесетте, братко. Освен това тя е различна. Остроумна… секси… само почакай да я видиш. Ще забравиш тези отживелици…

Роберто се ухили и през стиснати зъби отвърна:

— Разбира се.

Когато го запознаха с Мозел, той я намрази. Заради дивата й красота. Заради безстрашния й дух. Веднага започна да го нарича Роберто, не се обърна към него с титлата „принц“ дори първия път.

— Сигурно ще ти бъде трудно да свикнеш — ехидно подхвърли той, докато семейството седеше пред камината в приемната на къщата на Козимо в Рим.

— Не, Роберто. Хората от моя народ са свикнали да се приспособяват — отвърна тя. — Bi-lacio-raklo.

Начинът, по който завъртя очи, го накара да предположи, че последните й думи са някаква обида на нейния варварски език.

— Нали няма да бързате с децата?

— Напротив. Искам колкото може повече — замърка Мозел. — Луиджи трябва да има наследници.

Проницателните й очи втренчиха поглед в неговите. „Вещица — помисли си Роберто. — Проклета вещица!“ Накара го да побеснее от гняв. Богатството, което се полагаше на него, щеше да попадне в ръцете не просто на по-младия клон, а при наследници, които щяха да бъдат наполовина циганчета. Нямаше да допусне това. Той го заслужаваше далеч повече, отколкото малката уличница, за която обезумелият му братовчед се канеше да се ожени.

— Звучи чудесно — увери я Роберто. — Изтеглете датата на сватбата напред, за да започнете веднага.

Луиджи му намигна в знак на благодарност. Бе доволен, че братовчед му е променил мнението си. Бяха сплотено семейство и той не би искал нищо да промени това.

Сватбата бе ужасно изпитание. Роберто бе принуден да присъства в „Санта Мария“ на Ара Коели в Рим, традиционната романтична църква на върха на Камподолио, и да гледа как братовчед му, граф от династията Париджи, се венчава с една циганка. Едва не припадна от срам, докато стоеше с официалния си костюм с червена роза на ревера и осъзна, че до него са застанали нейните близки от варварското нечистоплътно племе. Графиня Мозел Париджи! Беше недопустимо, а чичо му Козимо като че ли напълно одобряваше брака. Този човек нямаше никаква чест. „Може би баба ми е изневерила на дядо ми“, помисли си Роберто и това предположение му донесе утеха. Ако бе вярно, значи Козимо и Луиджи изобщо не бяха Париджи.

Циганката бе облечена в червено. Червено! Беше му казала, че според тяхната традиция булката трябва да бъде в червено, което символизирало целомъдрието й. Сега стоеше там, в църквата, с огромна копринена рокля, пищна като маковете, с които бе осеян римският форум, държеше букет бели рози, а върху дългите й тъмни коси имаше венец от тях.

Беше красива. Беше секси. Той я желаеше.

Малката хитруша знаеше това и очите й му се усмихваха дяволито, докато жадно я поглъщаше с поглед при всяко семейно събиране. Тя го наричаше с разни имена на своя странен език и мърмореше на себе си, когато Роберто минаваше покрай нея. „Заклинания“, мислеше си той. Мразеше и нея, и Луиджи, който бе опетнил семейното име и чест. Но Роберто имаше лек за това. Плановете, които кроеше. Трябваше само да ги осъществи.

Козимо доживя да види Мозел бременна, но почина, преди да се роди внучето му. Луиджи бе неутешим и Роберто успя да убеди всички, че споделя скръбта на братовчед си, който вече бе негов шеф и единствен собственик на богатството на Париджи. Чичо Козимо бе завещал всичко на сина си и нищо на Роберто, принца. Дори малък дял. Вместо това завещанието съдържаше прочувствено писмо, в което той твърдеше, че е гледал на Роберто като на втори син. Роберто го бе изгорил.

Глупости. Ако бе втори син, щеше да получи наследство.

Козимо остави на Роберто нищожна сума, която едва му стигна да си купи нова вила и няколко непотребни вещи, например картини. Какво от това? Роберто не се интересуваше от тях. Единственото, от което се интересуваше, бе богатството на Париджи, но отново бе станал зависим от по-младата издънка.

— Трябва да се съвземеш — каза Роберто на Луиджи една вечер, когато братовчед му за пореден път избухна в плач. — Не бива да проявяваш слабост, баща ти не би искал това.

— Прав е, carissimo — съгласи се Мозел и погали косите на съпруга си. — Козимо не би искал да плачеш, когато детето се появи на бял свят.

За миг изражението на Луиджи стана по-ведро. Протегна ръка и докосна издутия корем на съпругата си.

— Кога ще се роди синът ми?

— Вчера ти казах. След месец — засмя се тя. — Всеки ден ме питаш! Но ще бъде дъщеря.

— Откъде знаеш?

— Сигурна съм. Чувствам го — загадъчно отвърна тя.

— Не бива да седиш в тази мрачна стая — настоя Роберто. — Освен това напоследък Рим е доста замърсен. Дим, вредни газове… Не влияят добре на бебетата. А и навсякъде фучат мотоциклети. Някой от тях може да блъсне Мозел.

Луиджи го изгледа тревожно и изтри сълзите си.

— Имаш право, Роберто.

— Детето ти трябва да се роди сред природата, сред горите.

Лицето на Мозел засия. Мразеше Роберто и му нямаше доверие. Знаеше точно какво мисли за нея. Но тя бе дъщеря на природата и горите.

— Прав е, Луиджи…

— Имам ловна хижа в Умбрия. Близо до Сан Клементе, където има чудесна болница, много модерна. Отлично родилно отделение с лекари от Америка — беше истина. Роберто знаеше, че това е първото нещо, което ще проучат. Беше една от най-добрите болници в Италия. — А хижата… всъщност е цяла къща. Много луксозна, с три спални, библиотека, зала за билярд и закрит плувен басейн с топла вода — хвърли поглед към графинята. — Плуването е подходящо упражнение за бъдещи майки, скъпа Мозел, знаеш какво каза докторът.

Тя сведе поглед. Бе доста наедряла и копнееше за движение, което не би навредило на бебето. Роберто знаеше това. Всъщност работниците му бяха завършили изграждането на басейна преди месец.

— Ако питаш мен, Луиджи, трябва да си вземеш три месеца отпуск. Един да прекараш с Мозел сред природата, докато превъзмогнеш скръбта, а след като се роди синът ти — още известно време.

— Дъщеря му — поправи го Мозел.

— Син или дъщеря, какво значение има? Само да се роди здраво, на чист въздух.

И двамата кимнаха одобрително. Глупаци.

— Но кой ще ръководи компанията? — възрази Луиджи. — Имаме договори, водим преговори за присъединяване…

— В това състояние не можеш да бъдеш от полза за „Париджи“ — разумно изтъкна Роберто. — А и веднъж ти се ражда първо дете. Нима ще пропуснеш първите месеци от живота му заради работата?

— Напълно е прав — потвърди Мозел.

— Аз мога да се погрижа за присъединяването на „Дулон“. Имаме способни управители, Луиджи. Ще се справим без теб няколко месеца.

Мозел замечтано погледна съпруга си и Луиджи веднага се съгласи. Не можеше да устои на умоляващия поглед на съсредоточените й светли очи.

Роберто бе хитър. Знаеше, че Мозел се отнася към него с подозрение, и се погрижи да разсее опасенията й. Покани приятели да им гостуват в ловната хижа и остана в Милано, докато двойката се наслаждаваше на чистия въздух и Луиджи практикуваше любимото си хоби — лов на диви свине.

Луиджи му бе безкрайно благодарен, но Роберто се преструваше на скромен.

— Това е най-малкото, което мога да направя за скъпия си братовчед — казваше той. — Все пак сме от едно семейство.

Мозел бе изненадана, когато откри, че болницата е точно такава, каквато я бе описал Роберто. Лекарите бяха американци, сестрите англичанки, а повечето пациентки — богати чужденки, които избягваха занемарените държавни болници. Влиятелният братовчед на съпруга й бе уредил и ежедневни домашни посещения на специалисти, за да бъде преглеждана на спокойствие. Скоро тя се успокои и престана да се бои от него, когато им гостуваше и дори когато придружаваше Луиджи в гората. Всяка вечер двамата се прибираха заедно, посещаваха я приятелки и се чувстваше в пълна безопасност.

Американските лекари й дадоха и друг повод за радост, който я накара да забрави за инстинктивната си предпазливост. Не очакваше едно дете, а три.

Роберто прие събитието с бурна радост. Организира прием в седалището на компанията в деня, когато се родиха децата на братовчед му — три момичета, ха! Три деца, сред които нямаше нито едно момче. Затвори цялата компания за един ден и удължи уикенда на всички служители. Напълни светлата болнична стая на Мозел с цветя, изпрати на братовчед си голяма бутилка шампанско и кутия кубински пури и предложи кръщенето да се състои в замъка.

— А кога ще наминеш да видиш бебетата? — попита Луиджи по телефона.

— Трябва да довърша някои неща тук и ще дойда в хижата — обеща Роберто. — Нямам търпение да ги подържа на ръце. Би било невероятно.

— Те са невероятни — каза сантименталният му братовчед и гласът му издаде глуповата гордост. — Най-красивите деца, които са се раждали на този свят!

— Не се и съмнявам — отвърна Роберто. — А майката?

— Мозел се чувства чудесно.

— Аз ще се погрижа за кръщенето, Луиджи. Остави на мен да уредя всичко.

— Едва ли ще мога да ти се отплатя за всичко, което правиш за нас. Сякаш съм станал нов човек — каза Луиджи с благодарност.

— Не бъди глупав — ласкаво промълви Роберто. — Ние сме от едно семейство.

Роберто се освободи за няколко дни, върна се в Сан Стефано и започна приготовленията за тържественото кръщене. Поръча торта, купи балони и банани и се уговори с архиепископа. Премина по улиците на града, раздаде куп пури, прие безброй поздравления и поръча доставки от колкото бе възможно повече места. Целият град забеляза необичайно веселото настроение на принца на замъка Париджи. Точно такава бе целта му. Най-сетне всичко бе готово.

Когато пристигна в хижата, Роберто бе усмихнат до уши. Мозел, вече възвърнала фигурата си три седмици след раждането, топло го поздрави, сякаш наистина бе брат на Луиджи. Бе облечена със синя рокля, която съвършено се съчетаваше с гарвановочерните й коси, и той си помисли колко е неустоима и каква наслада ще изпита, когато най-сетне бъде негова.

Бе убеден, че Мозел се чувства незадоволена с нещастник като Луиджи. Естествено, той никога не би се оженил за нея, но с удоволствие би я направил своя любовница. Представи си как страстта, която струи от цялото й тяло, го обгръща, преди да заличи нея и отрочетата й от лицето на земята.

Роберто полюля бебетата. Бяха малки грозни червеи със сини очи и тъмен мъх по главичките. Не изпита никакво угризение при мисълта за това, което възнамеряваше да стори с тях. Нямаше да разберат нищо. На тази възраст едва ли можеха да се нарекат хора. Великодушно реши да ги задуши с възглавница, преди пламъците да ги погълнат.

— Красавици — загука той и Мозел му се усмихна, когато се приближи да ги вземе. Едрите й гърди докоснаха ръката му през тънката й синя рокля и Роберто почувства възбуда при мисълта, че тя го желае.

Същата нощ, когато щастливите родители си легнаха, Роберто наля бензин и катализатор, които държеше в една пристройка, в специално изкопани канали. Жалко бе, че трябваше да жертва прекрасната си вила, но щом се добереше до парите, винаги би могъл да си построи друга…

На сутринта Роберто се погрижи да няма кой да му попречи. Изчака да дойде пощальонът, даде щедър бакшиш на прислужницата и я пусна да си тръгне по-рано. После, за негова радост, Луиджи сам предложи да отидат да пострелят по глигани, може би дори по елени…

„Фасулска работа“, каза си Роберто, когато застана на дванадесет метра зад Луиджи, прицели се внимателно в братовчед си и стреля.

Луиджи залитна и револверът падна от ръката му, а от главата му бликна струя кръв, преди да се строполи върху сухите клонки, които изпращяха под тежестта на тялото му.

Роберто дори не погледна назад, докато се отдалечаваше. Гората бе пълна с животни, най-вече диви свине, които щяха да се погрижат за останките на братовчед му. Много пъти бе ловувал там, сам или с Луиджи, и на графа никога не му бе хрумнало, че той е в опасност. По пътя обратно към хижата самодоволно си помисли, че Луиджи не бе усетил нищо. Сега бе в рая. Или в ада. На Роберто му бе все едно.

Усети възбуда, когато излезе от тъмния гъсталак и продължи към къщата. Какво ли щеше да изпита онази мръсница Мозел, чийто сексапил бе замъглил разсъдъка на братовчед му и целият свят бе видял един Париджи да се венчава с циганка? Щеше да се страхува и той с нетърпение очакваше това. Но дали щеше да бъде влажна и гореща, когато я обладае истински мъж? Въпреки волята си? Тази уличница… разбира се… щеше да й хареса…

Гневът и омразата на Роберто бяха примесени с неутолима страст. Мина покрай площадката и прекрачи прага на хола. Бе възбуден до пръсване. Прекоси кухнята и влезе във всекидневната, където очакваше да открие Мозел с децата й…

Наистина седеше там и кърмеше едното от бебетата. Едрите й гърди, сега още по-набъбнали от млякото, бяха неустоими. За секунда Роберто остана като вцепенен, с поглед, втренчен в нея, и с револвер в ръка.

Тя веднага разбра какво се е случило.

„Нищо чудно — тържествувайки, си помисли той. — Вещица“.

Мозел не каза нищо, а грабна телефона и понечи да позвъни за помощ.

— Няма сигнал — каза Роберто. — Кабелът е прекъснат.

— Защо? — изкрещя тя. — Защо?

Той сви рамене и се приближи.

— Аз съм принц Париджи, мръснице. Остави детето.

— Не! — извика Мозел и понечи да побегне.

Но Роберто вдигна оръжието и го насочи срещу другите бебета.

— Ако не искаш да пръсна мозъците им, ще правиш каквото ти кажа.

Мозел застина.

— Да — едва промълви тя. — Да, да.

Внимателно сложи детето си на дивана и то заплака, защото бяха прекъснали обяда му.

Звукът подразни Роберто.

— Влез в спалнята — нареди той — и се съблечи, кучко!

Разтреперана, покорно тръгна към спалнята. Щеше да се бори, може би щеше да успее да се измъкне. Мислеше единствено как да спаси децата си, децата на Луиджи. По-късно щеше да скърби за него…

Роберто застана пред нея с револвер, насочен към гърдите й. Тя бе крехко създание, тежеше не повече от четиридесет и пет килограма, а той имаше мускулесто тяло, издаващо забележителна самодисциплина.

— Бавно — каза Роберто със задоволство.

Мозел се подчини, разкопча роклята си и я остави да се свлече на пода. Гърдите й, вече освободени от сутиена, бяха великолепни. Ефирните бели бикини също се спуснаха в краката й и тя остана съвсем гола. Вече превъзбуден, грубо я повали на леглото, смъкна панталоните си и я възседна.

Мозел пищеше и се опитваше да се съпротивлява, но той бързо навлезе в плътта й и брутално я изнасили. Драскаше лицето му, впиваше нокти в кожата му и това го накара да я удари силно по главата.

Не биваше да го прави. Бе по-силен от нея, зашемети я и тя престана да се бори. Не бе забавно да прониква в неподвижно тяло. Изруга и я разтърси, за да се съвземе.

— Децата ми — простена Мозел. — Пощади бебетата ми!

— Не се и надявай — каза Роберто, ухили се и продължи да се слива с нея. — Да допусна някаква си циганка да наследи това, което е мое. И ти, и мръсните ти изчадия ще умрете тази нощ, вещице!

Сивите й вълчи очи приковаха поглед в него. Спря да се съпротивлява и започна да се поклаща в ритъм с него. Роберто бе смаян, но след миг самодоволно се усмихна. Тя се наслаждаваше, както бе очаквал. Не можеше да устои…

Изведнъж, гледайки го право в очите, Мозел изрече проклятие, което му се стори безконечно, на варварския си език. Не престана да реди думи, докато му се прииска да я убие. Обзе го уплаха, от която възбудата му внезапно изчезна. Отдели се от нея и вдигна ръка да я удари отново, този път смъртоносно…

— Почакай!

Гласът й бе учудващо спокоен. Въпреки волята си, Роберто Париджи се поколеба.

— Можеш да развалиш тази клетва — каза тя, — ако пощадиш децата ми, Роберто. Тогава злото няма да те сполети.

Обзе го нерешителност. „Магия… магия…“ Това никак не му харесваше.

— Невъзможно е — просъска той и посегна към гърлото й.

Мозел заговори бързо и несвързано:

— Не! Не е невъзможно. Дай ги на някоя църква, подхвърли ги пред нечий праг, кой ще разбере? Раздели ги. Никой не ще узнае. Те са италианчета…

— Имат твоите очи, кучко — изръмжа той. — Всеки би ги познал!

— Очите им са сини — умолително промълви тя, — сини!

Роберто усети как и последните следи от възбудата му се изпариха. В него се надигна ярост и изкрещя:

— Млъкни!

Сграбчи я за гърлото и не престана да я притиска, докато тя спря да диша и се отпусна безжизнена върху леглото. Вече не можеше да го измъчва с проклятия и заклинания.

Поседя задъхан няколко минути. Вече и Луиджи, и Мозел бяха мъртви. „Спокойствие, спокойствие, Роберто — каза си той. — Отпусни се… не допускай тази мръсница да те изплаши“.

Но бе успяла да му вземе страха.

Този път, когато мислено я нарече „вещица“, наистина вярваше, че е такава. Модерните времена не означаваха модерни убеждения, не и в една страна с дълга памет, в която суеверието бе начин на живот. Погледът на циганката, докато бе изрекла онова проклятие…

Чу приглушен плач от съседната стая. С тромава походка се върна там и в движение закопча панталоните си. Двете деца лежаха в кошчетата си, а третото — на дивана.

Любопитно се вгледа в очите на плачещото бебе. Да, уличницата бе казала истината. Изглеждаха като всички останали италиански бебета, с тъмни коси, сини очи, матова кожа…

Взе една възглавница от дивана и се надвеси над детето, което крещеше. Но се разколеба.

„Мамка му! — помисли си Роберто. — Никой няма да разбере, а аз ще се отърва от проклятието…“

Взе трите деца, отнесе ги до ролс-ройса си и ги сложи на задната седалка. После се върна, за да хвърли запалена клечка в първия канал с бензин.

След няколко секунди цялата къща бе в пламъци. Под нея имаше множество улеи, пълни с гориво, а постройката бе дървена. След час нямаше да остане нищо, освен новия плувен басейн.

Принц Роберто Париджи завъртя ключа и потегли по криволичещия път, който водеше до хълмовете. Бе принуден да слуша дразнещия плач на трите малки графини зад гърба си.

Роберто организира всичко идеално. Беше си създал връзки в Коза Ностра, с безскрупулни, алчни хора на ниско стъпало. Погрижи се да зачисли към персонала на „Париджи“ своя лична охрана. „От съображения за сигурност“, но не за компанията, а за самия себе си.

Вече се бе свързал с каналите за търговия с деца. Бебета се търсеха и в Европа, и в Америка и родителите бяха готови да платят за тях. Роберто бе предпазлив. Настоя всяко дете да бъде откарано в различен приют и да не бъде поискана такса за осиновяването му. Не желаеше да има никакви пречки, на всяка цена трябваше малките циганчета да бъдат разпръснати по света, далеч едно от друго и далеч от него.

Услугата бе извършена внимателно, без излишен шум. За едното момиченце бе намерено семейство в Англия, а за останалите две в Америка, в Бруклин и Лос Анджелис. Посредникът бе полулегална фирма, която поиска висока цена поради големите „разходи“, изпра известна сума пари и закри офиса си, когато започнаха да се навъртат полицаи.

Принцът настоя да бъде уведомен кой е избрал хлапетата и при кого са попаднали. Предполагаше, че ще почака доста. Все пак бяха момичета, а кой би се спрял на момиче, ако има избор? Но за негова изненада децата бяха взети бързо, от семейства, на каквито самият той бе настоял да бъдат дадени — скучни обикновени хора с достатъчен доход, за да отгледат дете, нито крайно бедни, нито изключително богати. Италиански имигранти в Ню Йорк, английско семейство от средната класа и адвокат от Лос Анджелис.

После напълно забрави за невръстните си племенници. Бяха отстранени от сцената, вече не представляваха заплаха и цялото наследство бе негово, както трябваше да бъде.

Бе извършил невероятно добро дело, с което се гордееше. Беше ги оставил живи, а децата на една вещица не заслужаваха да живеят.

Принц Роберто Париджи организира скъпа погребална церемония и се постара да изглежда съкрушен от скръб по трагично загиналото младо семейство, с което бе поддържал толкова близки отношения. Службата бе в катедралата в Сан Стефано и архиепископът изрази искрено съжаление, че вместо кръщенето, за което се е подготвял с толкова радост, трябва да проведе траурен ритуал…

Роберто, последният от династията Париджи, рида неудържимо и цяла година след това носи черен костюм и отказваше да излиза вечер. Дори плака, когато бе прочетено завещанието на братовчед му Луиджи, което го превърна в законен собственик на цялото богатство на фамилията Париджи: къщите, апартаментите, вилите, колите, частната моторница и, разбира се, всички акции на „Париджи Ентърпрайсиз“.

Първата му работа като изпълнителен директор бе да преименува компанията. Новото й название бе „Венда Инкорпорейтид“. Не желаеше древното име Париджи да бъде опетнявано с предприемачество. Роберто бе доволен да разполага с всички пари, но начинът на получаването им бе под достойнството му. Приемливо бе да извърши убийство, но не и да работи за прехраната си.

Хората се питаха откъде му е хрумнало това име.

— Просто ми харесва как звучи — отговаряше Роберто.

Всъщност идваше от вендета. Струваше му се забавно.

Роберто отново се настани в замъка, след като назначи много компетентни лица, които да ръководят бизнеса. Бе издирил най-изявените кадри от Америка и дори от Япония, където в бизнес живота настъпваше истинска революция. „Венда“ стана известна с това, че гарантира високи заплати и премии. Роберто знаеше, че една организация се крепи на лидерите си.

Подборът се оказа сполучлив. С течение на годините той ставаше все по-богат и влиятелен, без да помръдне пръста си. Като принц задълженията му бяха да присъства на приеми, да участва в баловете с маски във Венеция, да играе в казината на Монте Карло и да възвърне честта на фамилията Париджи, която чичо му и братовчед му бяха опетнили.

Циганчетата вече не представляваха опасност и образите им бързо избледняха в паметта му.

[1] Сладък живот (итал.). — Б.р. ↑

[2] Скъпа (итал.). — Б.пр. ↑

[3] Да, принце (итал.). — Б.пр. ↑

[4] Татко (итал.). — Б.пр. ↑

[5] Братко (итал.). — Б.пр. ↑

[6] Стига! (итал.) — Б.пр. ↑

[7] Извинете (итал.). — Б.пр. ↑

Първа глава

— Гладна ли си?

Роуз Фиорело приглади плисетата на полата си и погледна майка си. Госпожа Фиорело имаше тревожно изражение, което по-рано се появяваше само когато я изпращаше на училище пеша, а сега почти всяка вечер.

— Не е възможно да не си. Погледни се, толкова си кльощава, че ме плашиш.

— Не съм кльощава, мамо — наистина не бе гладна, но трябваше да направи нещо, за да успокои майка си. — Все пак бих хапнала нещо.

— Добре. Трябва да доизядем онези салами — отвърна Даниела Фиорело и се обърна към плота в тясната им кухня. — Ще ти направя хубав сандвич.

— Чудесно.

Роуз свали тежката избеляла раница от гърба си и настани стройното си тяло на единия от боядисаните в бяло столове в претъпканата стая. Пространството в малката им гарсониера в Хеле Китчън бе крайно недостатъчно, но както баща й не преставаше да й напомня, живееха в Манхатън. Освен това наемът се контролираше от закона и макар районът да не бе от най-престижните, много хора биха убили, за да се сдобият с жилище в него. Тук човек можеше да изпадне в беда само ако изглежда неориентиран и изплашен, а с Роуз никога не бе така. Дори когато бе облечена с кокетната униформа на училището „Лейди ъв Ейнджълс“ — тъмносиня плисирана пола малко над коляното, бели чорапи и риза, която повечето момичета носеха с разкопчани горни копчета, за да изглеждат като Мадона, никой не смееше да се закача с Роуз. Беше петнадесетгодишна, сурова и избухлива. И бе красавица.

Семейство Фиорело винаги досега бе успявало да свързва двата края, но с цената на лишения. Оцеляването бе скъпо, което означаваше, че някой трябва да се примири с липсата на доста неща. Обикновено този някой бе Роуз, но това не бе болка за умиране. Понякога й се искаше да си купи нови маратонки „Найк“, видео, компактдискове на Уитни Хюстън, билети за кино и всичко останало, което се търсеше в разгара на осемдесетте, когато юпитата от Уолстрийт плащаха по три хиляди долара на месец само за място за паркиране на откритите си корвети и като че ли всички други хора забогатяваха. Роуз си казваше, че трябва просто да изчака. Имаше добър успех в училище, макар и да го мразеше. Училището бе необходимо зло. Щеше да се представи блестящо на CAT, да получи стипендия в Колумбийския или Нюйоркския университет, а после да си намери добре платена работа като адвокат или управител на инвестиционна банка. Тогава щеше да измъкне родителите си от мизерния малък апартамент и да си купува всички страхотни гримове и компактдискове, които желае.

Роуз бе сърдита през толкова голяма част от времето си, че не забелязваше колко е прелестна. Бе дарена със стройни дълги крака, гарвановочерни коси с почти син оттенък, овално лице и чувствени устни, естествено начупени. Бе висока метър и седемдесет, тежеше петдесет килограма и имаше тънка талия, стегнат едър бюст и току-що си бе купила първия сутиен втори размер. Носът й бе орлов, кожата матова, а очите невероятни — бледосини, почти бели, като на вълчица.

Никой от родителите й нямаше такива очи. Нищо чудно, тя бе осиновена.

Мъжете подсвиркваха след нея, когато вървеше по улицата, но не дръзваха да застанат на пътя й. Походката й бе характерна за Бронкс, гневна и заплашителна. Роуз Фиорело бе постоянно сърдита — заради болестта на майка си, дългите работни часове на баща си и мръсните улици. Изпитваше гняв към кмета, към родната си майка и към целия свят.

Но днес имаше конкретен повод. Омразата, която я бе завладяла, я изгаряше отвътре, силна като първата любов при повечето момичета на нейната възраст.

Роуз тръсна глава и във въздуха полетя водопад от лъскави черни коси.

— Чудесно — постара се да говори със спокоен тон. — Пак салам от магазина? Да не би отново да са отрязали тока?

Даниела кимна с тъга.

— Татко ти вече се обади, но докато дойдат да го включат, всичката стока в хладилниците ще се развали.

— Мога цял ден да се тъпча — каза Роуз с разбиране. И двете знаеха, че след още един ден целият асортимент от италиански колбаси, сирене и риба ще бъде изхвърлен и баща й отново ще загуби пари.

Пол Фиорело бе петдесетгодишен и от двадесет и пет години държеше магазинчето „Прочутите деликатеси на Пол“. Въпреки оптимистичното си име, не бе известно, намираше се в неподходящ квартал и бе твърде малко, за да привлече вниманието на платежоспособните граждани, които биха дали двадесет долара за бутилка чист зехтин. Но бе добро, стоката бе прясна и най-вкусната в район от десет преки. Баща й имаше редовна клиентела и през всички тези години бе успявал да изплува. Приходите от магазина бяха достатъчни, за да покрият лечението на съпругата му от артрит и таксата на Роуз в католическото училище. Беше евтино, но не и безплатно. Освен това имаше разходи, например за униформата. Магазинчето осигуряваше средства за всичко това плюс наема.

Допреди месец.

Цените на имотите в Манхатън нарастваха главоломно. Дори в най-непрестижните квартали, за които по-рано се твърдеше, че никога няма да бъдат населени, сега се купуваха сгради. Ийст Вилидж и Хеле Китчън бяха само два от тях. Някои хора предвиждаха, че следващите ще бъдат Алфабет Сити и дори Харлем. Все едно. Роуз не даваше пет пари за демографията.

Но мислеше за магазинчето на Пол.

Намираше се в голяма сграда, занемарен стар небостъргач на ъгъла на Девето и Петнадесето Авеню. В съседство имаше пицария и магазин за шивашки материали, в който се продаваха копчета, пайети и платове с разръфани краища. Над тях се помещаваха офиси. Но цялата сграда бе продадена на агенция „Ротщайн Риълти“.

„Ротщайн“ бе гигант сред имотните компании. Боравеха с десетки милиони долари. Имаха планове за сградата и не слагаха в сметките си един местен търговец на колбаси.

Съседите на Пол вече бяха приели подаянията, предложени като компенсация от „Ротщайн“, и бяха прекратили договорите си за лизинг. Но Пол Фиорело бе отказал. Какво щеше да прави с някакви си петдесет хиляди долара? Магазинчето бе единственото му препитание, къде щеше да намери толкова изгоден лизинг? Ако се преместеше на повече от пет пресечки, щеше да загуби всички редовни клиенти и да се бори с конкуренцията на по-големи и луксозни магазини с по-ниски цени. От онези, пред които на сергии бяха наредени лъснати с парафин плодове. Петдесетте хиляди биха им стигнали най-много за година, дори ако бъдеха възможно най-пестеливи.

— Не си длъжен да се местиш, татко.

Роуз си спомни как бе заговорила разпалено с баща си, след като бе прочела поредното писмо от „Ротщайн“. Бе пълно със завоалирани заплахи. Нямаше нищо, за което биха могли да заведат дело, но ако човек четеше между редовете, несъмнено би ги доловил.

— Не могат да те принудят да се изнесеш. Повече от десет години си правил вноски.

— Те са способни на всичко, скъпа.

— Какво ще направят, ще изпратят най-яките рекетьори? — Роуз гневно бе втренчила поглед в приведените рамене на баща си и посивелите му коси. — Ако приложат такава шибана тактика, ще се обърна към полицията. И към пресата.

— Не използвай такива думи в тази къща — изръмжа Пол Фиорело.

— Извинявай.

Тя разтри напрегнатите рамене на баща си.

— Няма нужда да прибягват до бой. Достатъчно е да ми спрат водата и електричеството…

— Редовно плащаш сметките си, как биха могли?

— Аварии, прекъсвания. Намират начини. Да не говорим за шума от ремонтните работи в съседните помещения. Вече започнаха да къртят в другите два магазина. Сещат се да пробиват точно по обяд… клиентелата вече оредява.

— Не могат да ти причиняват това.

— Напротив, могат и ще го направят, момичето ми — въздъхна Пол. — Въпросът е единствено дали ще успея да се споразумея с тях. Дали ще убедя господин Ротщайн да остави магазинчето ми. Може би на издокараните му адвокати и архитекти ще им трябва по един сандвич за обяд. Мога да му напиша писмо.

С надежда погледна дъщеря си, пълната отличничка, която пишеше всички писма в този дом.

— Разбира се, татко — бе отвърнала тя.

Заедно бяха съчинили писмото. Бе истински шедьовър, написано с категоричен, но учтив и предразполагащ тон. Роуз сама бе отишла до пощата и го бе изпратила препоръчано, с обратна разписка.

Разписката бе пристигнала, но нищо друго.

Това се бе случило преди две седмици.

Днес отново щеше да яде полуразвалени студени колбаси. Когато вече не ставаше за ядене, останалата стока щеше да бъде изхвърлена, което бе все едно да хвърлят пачка банкноти от по двадесет долара в огъня. На Роуз й бе писнало да яде студени колбаси, но цялото семейство се хранеше с това на закуска, обяд и вечеря.

— Кога ще се прибере татко? — попита тя, докато Даниела режеше хляб, шунка и пилешко филе за сандвич.

— Ще закъснее. Трябва да издейства разрешение от полицията да включи захранването. Иначе прехраната ни за два дни отива на кино.

Даниела с мъка преглътна и Роуз видя как в очите на майка й заблестяха сълзи, които нямаше да бъдат пролети пред детето. Господи, колко мразеше „Ротщайн Риълти“! Как ги презираше!

Втора глава

Попи Алън седеше в стаята си и замечтано разглеждаше плакатите си.

Ах! Джон Бон Джови. Джо Елиът. „Деф Лепард“ бяха толкова нашумели, както и „Металика“. Ларс бе сладур. Тя харесваше и бързите парчета, и баладите им. Музикантите от любимите й групи бяха дългокоси симпатяги с кожени одежди, капси и бунтарски дух… накратко казано, гаджета, с каквито родителите й за нищо на света не биха й позволили да излиза.

Но Попи имаше начини да се справя с този проблем.

Някой почука на вратата й.

— Влез — каза Попи.

На прага застана майка й, Марша Алън, готова за поредната светска изява в града. Родителите на Попи, Джери и Марша, бяха общителни хора, което не бе толкова лошо, защото и Попи обичаше да бъде в компания, но не такава, каквато те биха искали.

Марша бе съпруга на адвокат, богат адвокат, и изглеждаше както подобава с червения си костюм „Карл Лагерфелд“ и огърлицата от огромни перли.

— Изглеждаш страхотно, мамо — каза Попи, както се очакваше от нея, макар и да не бе искрена. — Какво е събитието този път?

— Опера. „Риголето“.

— Ти мразиш операта.

— Така е. Но семейство Голдфарб имаха два излишни билета — Марша сви рамене. — Татко ти казва, че ще бъде забавно.

— Кога ще се приберете?

— Късно — обнадеждаващо отвърна Марша и Попи нацупи устни, сякаш бе разочарована. — Не се безпокой. Ще включим алармената инсталация — и не гледай телевизия след единадесет.

— Обещавам, мамо — каза Попи. — Написах си домашните за утре. Всъщност може би ще изляза за малко.

Марша се намръщи.

— Когато не сме вкъщи?

Бе загрижена за своята малка Попи. Момичето разцъфтяваше пред очите на родителите си. Бе изрусила косите си и имаше стройно тяло с естествено едър бюст, благодарение на което не се нуждаеше от посещение при пластичен хирург, за разлика от дъщерите на приятелите им. Естествено, лицето й бе мургаво, с необикновени очи. Попи определено не бе наследила външността си от Джери или Марша. Хората забелязваха това и тя с усмивка отговаряше, че прилича на баба си. На която, за убедителност, нямаше никакви снимки.

Попи бе осиновена, но Марша и Джери не виждаха причина да казват нито на нея, нито на когото и да било. Марша мечтаеше един ден малкото й момиченце да се омъжи за порядъчен млад евреин, чиято майка би имала същите изисквания, така че защо да си създават излишни главоболия?

Проблемът бе, че сексапилната тийнейджърка привличаше погледите на всички мъже. Това безпокоеше Марша.

— Е, с момче, което познаваш. Брайън Паскал ще ме заведе да хапнем хамбургери и пържени картофки. Стига да не възразяваш — добави Попи с невинно изражение.

Майка й като че ли се успокои.

— Брайън е добро момче…

Попи мълчаливо я изчака да продължи. Майка й правеше всичко възможно да я сближи с Брайън Паскал. Родителите му бяха зъболекар и ортодонт, имаха купища пари, а сестра му бе влязла в Холивуд, където Марша мечтаеше да стигне и нейната Попи. Насърчаваше я да взема уроци по актьорско майсторство.

Попи нямаше желание да играе в сапунени опери или нещо подобно. Съдбата й не бе в „Докато свят светува“. За нищо на света. Нейното бъдеще бе хевиметълът.

— Мисля да облека това, ако разрешиш да изляза, мамо — каза Попи, скочи от леглото си и изтича до гардероба. Показа на майка си синя рокля с къдрички и дълга пола, с която изглеждаше на дванадесет години. Майка й много я харесваше, но Попи никога не я обличаше. — Знам, че адски ще си падне по мен, когато ме види с нея.

— Е… добре — отстъпи Марша. — Но гледай да се прибереш преди десет.

— Честен кръст — прочувствено излъга Попи. — Ще се преоблека.

— Брайън ще дойде ли да те вземе? — попита Марша, изведнъж станала подозрителна.

— О, да — отвърна Попи. „По дяволите!“ — Ще му се обадя, за да му кажа, че ме пускаш.

Джери Алън надникна над главата на съпругата си.

— Какво има?

— Попи иска да излезе с Брайън.

— Да се прибереш до девет — каза Джери и се отдалечи.

Попи се нацупи.

— Мамо…

— Десет — просъска майка й. — Но не казвай на татко си — спря се на прага. — Нали щеше да се обаждаш на Брайън? Искам да поговоря с него.

Попи затаи дъх. Набра номера на приятеля си. Брайън никога не би проявил интерес към нея, със или без синята рокля. Бяха от противникови лагери, но нито неговите нито нейните родители знаеха това, и двамата взаимно си осигуряваха прикритие, когато се наложи. Попи мислено стисна палците на ръцете и краката си, с надеждата и този път Брайън да й помогне. „Дарк Ейнджъл“, най-нашумялата група в „Стрип“, имаше изява днес и тя за нищо на света нямаше да я пропусне.

— Здравейте, госпожо Паскал, мога ли да говоря с Брайън? Обажда се Попи Алън. Хей, бейби — заговори тя след минута, — мама каза, че можеш да ме вземеш, когато е удобно.

— „Дарк Ейнджъл“? — попита Брайън.

— Точно така — весело отвърна Попи. — Мама настоява да се чуе с теб…

— Исках да прекарам една спокойна вечер у дома. Не ми се шофира.

— Благодаря — промълви Попи с умоляваща нотка в гласа. — Ще ти дам мама.

Подаде слушалката на майка си.

— Брайън? Нали ще върнеш моята Попи в десет? Да, съжалявам, че няма да бъда тук, но трябва да тръгваме. Да, зная, че мога да ти поверя своето ангелче…

Попи потръпна. Обичаше майка си, но понякога прекалената й сантименталност я дразнеше.

Марша затвори, явно доволна.

— Умната, Попи — предупреди я тя.

Попи я увери, че ще внимава, с отрепетираната усмивка на Шърли Темпъл. И това бе лъжа. Какво значение имаше коя поред?

Попи прикри следите си като професионалистка. Наистина облече ужасната синя рокля и слезе на долния етаж да постои с родителите си, докато тръгнат. Миг след като ферарито им премина през портала от ковано желязо и вратите автоматично се затвориха, изтича в стаята си, свали роклята, разпусна изрусените си коси от момичешките плитки и се издокара с черна минипола, изрязано горнище и ботуши с висок ток.

Ммм! Изглеждаше невероятно сладка.

Брайън се обади, за да й каже, че не може да я откара. Това не бе проблем, разполагаше със свой транспорт. Той бе направил това, което се искаше от него. Попи се върна долу и взе ключовете от поршето на майка си от куката над хладилника. Домашната им помощница Кончита живееше в къщата за гости на баща й в Холивуд Хилс. Можеше да паркира там и да тръгне пеша по Сънсет.

Попи погледна стройното си, секси отражение в голямото огледало до вратата и изпрати въздушна целувка към него. Бедното богато момиченце, което се преструваше на невинно, щеше да повилнее в Ел Ей. Развлеченията я зовяха!

Трета глава

— Дейзи!

Дейзи престана да се взира през прозореца и подскочи. На закръглените й бузи бяха останали розови отпечатъци там, където бе притискала пръстите си. Природата на Съри бе толкова великолепна, навред хълмове, осеяни с гори и пасбища с безброй крави и охранени бели овце. Като в някой от любимите й романи на Джили Купър.

Сърцето й се сви.

— Да, госпожице Крауфорд.

— Ще имаме ли честта да споделите мнението си с нас? — госпожица Крауфорд я гледаше, сякаш бе някаква сламка, която току-що е отстранила от подметката на грубата си кафява обувка.

Дейзи чу сподавения смях на Виктория Кембъл.

— Хм, за това ли?

Дейзи отчаяно протакаше.

Госпожица Крауфорд повдигна сключените си вежди.

— Да, за „Разказът на търговеца“. Една от най-завладяващите смешни истории в цялата поредица, която според някои критици е протофеминистка, но не толкова ключова, колкото „Разказът на батската невеста“. Като че ли нямате нищо общо с Чосър, госпожице Маркъм.

Дейзи сведе поглед към страницата…

— Пишел е неграмотно като мен — опита се да се пошегува тя.

— Много смешно. Но при невероятно високия си успех можете да си позволите да не участвате в нашите уроци, а?

Саркастичната забележка накара Дейзи да се изчерви. Мразеше госпожица Крауфорд и Виктория, както и повечето скапанячки в това училище. Държаха се с нея така само защото трудно се справяше с уроците. Като че ли не знаеха, че просто е глупава.

В гърлото й напираха сълзи и Дейзи се опита да си представи как майка й отваря бележника й на последната страница, където има само тройки и четворки, и снизходително казва, че това не е толкова важно, защото Дейзи наистина влага голямо старание.

— Госпожице Маркъм. Записана сте в специализирана паралелка. Може би е трябвало да ви сложат в общообразователна.

— Не — промълви Дейзи.

Как се осмели да го каже? Изпитваше ужас от госпожица Крауфорд. Но вече бе изскочило от устата й.

— Защо не?

— Защото съм добра в писането и обичам книгите — запелтечи Дейзи.

— Добра в писането! — между стиснатите начервени устни на учителката се процеждаше презрение. — Не си новият Чосър. Задържане след часовете и наказателна точка за отбор „Саквил“.

Виктория бе капитан на „Саквил“. Престана да се хили и намръщено изгледа Дейзи.

— Бих могла да те накарам да прочетеш следващите десет реда, Дейзи, но защо да подлагам класа на това мъчение? — драматично въздъхна госпожица Крауфорд. — Госпожице Гарнет, бихте ли продължили?

— Да, госпожице Крауфорд.

Арабела Гарнет преметна буйните си кестеняви къдрици над изваяните си рамене и започна да чете, произнасяйки идеално всяка дума.

За щастие очите на Дейзи останаха сухи. Бе готова да заплаче, но бе свикнала със злобата на госпожица Крауфорд и Виктория и успя да сдържи сълзите си. Можеха да почакат, докато се качи в стаята си през междучасието.

Имаше две хубави неща, които биха могли да се кажат за „Сейнт Мерис“, Уитъмбъри. Намираше се в живописна местност в Съри и Дейзи обичаше да се разхожда извън територията на училището. Беше в четвърти курс и вече имаше това право. Бе доволна и че най-сетне я бяха настанили в самостоятелна стая, макар и тясна. В нея едва се побираха легло, мивка с огледало и корково табло за закачане на снимки. Не се бе чувствала толкова зле, докато делеше стая с Изабел Соумс, защото тя бе кротко момиче, а не нахалница като онези снобки от подготвителния клас в Оксбридж, които смятаха, че трябва да им се кланя, защото са умни. И все пак не бе особено приятно. Изабел бе хубавица, с червеникаворуси коси, светлозелени очи, стегнати гърди и чаровно луничаво лице.

А Дейзи не бе никак привлекателна. За нея бе изпитание да се преоблича пред Изабел. Увиваше кърпа около кръста си и нахлузваше кремавата ученическа риза възможно най-бързо, за да не се видят тлъстините на седалището и раменете й. Още по-тежко бе, когато съквартирантката й се опитваше да бъде мила.

— Имаш толкова симпатично лице, Дейзи — тонът й бе почти умоляващ. — Само да можеше да свалиш някой килограм.

— Зная — отговаряше Дейзи и веднага сменяше темата.

Като че ли не бе пробвала. Дейзи мечтаеше да бъде стройна и красива и да мята дълги коси като другите момичета в „Сейнт Мерис“. Но ходеше късо подстригана, защото с дълги коси лицето й изглеждаше още по-бузесто, а когато се опитваше да престане да яде, просто не можеше. Тайно пазеше диета. Виктория, Мерседес и Камила щяха да й се подиграват, ако разберяха. Дейзи се хранеше само с плодове, понякога по цяла седмица, но изгладняваше толкова, че й се плачеше, и накрая се наяждаше до пръсване с шоколадови бисквити. Седмица по-късно тежеше още повече, отколкото преди опита.

Нищо не помагаше. С диетите ставаше още по-пълна. Часовете по физическо възпитание бяха истински кошмар. Не можеше да тича и да играе волейбол. Улучваше баскетболния кош, но рядко успяваше да стигне до него навреме. Освен това по-нахалните момичета не пропускаха възможност да я плеснат по закръглените задни части, след което се споглеждаха дяволито, което караше Дейзи да потъва в земята от срам. Следващата година щеше да бъде още по-непоносимо. Момичетата от пети курс имаха часове по физкултура в спортния център в близкия град. Трябваше да бъде приятно преживяване, но за Дейзи означаваше само, че случайни граждани ще виждат тлъстините й и смущаващо едрите й гърди, които едва се побираха в сутиен четвърти размер.

Дейзи се бе примирила с теглото си. Хапваше каквото й харесва, най-често за утеха. Когато се бе провалила на пробната матура по математика, бе изяла цял пакет шоколадчета „Маратон“. Дори й се бяха сторили малко. Преместването в самостоятелна стая й бе донесло голямо облекчение. На обяд седеше до Изабел, но през повечето време бе сама. Можеше да се отдаде на любимото си занимание след шофирането на излизане от портите на „Сейнт Мерис“ в края на срока — да чете.

Дейзи обичаше книгите. Не тези на Чосър, Дикенс и Ивлин Уо или другите скучни текстове, с които се занимаваха в часовете по литература. Любимите й автори бяха Джефри Арчър, Джудит Кранц, Джили Купър и Шърли Конран. Романът „Дантела“ бе прелистван толкова пъти, че вече се разпадаше. В книгите се разказваше за стройни, красиви жени и мъже с неустоим чар или амбициозни личности, устремени към високи върхове. Дейзи се боеше да пътува със самолет, но в сълзливите романи лесно можеше да се пренася от слънчевата френска Ривиера до снежната романтика на руската степ. Копнееше да бъде похитена от някого като Рупърт Кембъл-Блек и да се издигне в огромна империя като Авел Росновски. Искаше да бъде красавица като Максим и Пейгън, да пазарува в „Скрапълс“, да представлява нещо съвсем различно от Дейзи Маркъм, ученичка в „Сейнт Мерис“, Уитъмбъри.

Дейзи имаше най-ценната колекция от любовни романи в пансиона и съученичките й прибягваха до какви ли не хитрини, за да се доберат до тях. Веднага щом бе подредила книгите на етажерката в новата си стая, при нея се бе вмъкнала Люси Грешъм.

— Здравей, Дейзи.

— Здравей, Люси — отвърна Дейзи, преструвайки се, че не я е чула да просъсква тихо „прасе дебело“, когато си бе взела допълнително от кекса следобед.

Люси тръсна дългите си, скъпо изрусени коси. Всички знаеха, че пътува до Лондон в края на всяка седмица, за да посещава фризьорския салон „Видал Сасон“. Родителите й бяха много богати. Семейството на Дейзи трудно успяваше да поддържа приличен стандарт за средната класа, въпреки че тя бе единствено дете и училището й бе отпуснало стипендия, защото майка й го бе завършила с отличие преди тридесет години.

— Виждам, че си се сдобила с най-новата книга на Джили Купър — нехайно подхвърли Люси.

— Ти нямаш ли я?

— Мама не ми позволява да си я купя, защото в нея има с-е-к-с — сподели Люси.

Дейзи помълча няколко мига.

— Искаш ли да я прочетеш?

Очевидно Люси искаше книгата.

— Ти свърши ли я?

— Естествено, още в деня, когато си я купих — уверено отвърна Дейзи. Кой би могъл да остави роман на Джили Купър, преди да го прочете? Бе напрягала зрението си с фенерче под одеялото, но си струваше. — Заповядай.

Свали дебелото издание с меки корици и заглавие, изписано с релефни златисти букви, и й го подаде.

— Благодаря, Дейзи — каза Люси и се изниза.

Скоро стаята й се превърна в минибиблиотека. Момичетата смятаха Дейзи за експерт и я питаха коя книга би им препоръчала да вземат. Чакаха на опашка, така че никой не посмяваше да задържа книгите повече от уговорения срок. Освен Виктория и Арабела, повечето момичета от четвърти курс престанаха да я тормозят.

Наясно бе, че все още не я харесват особено, но би било непочтено да се държат зле с някого, на когото дължат услуга.

Виктория побесня и започна да си купува по няколко копия от всяка нова книга, която си струваше да се прочете, но замисълът й бе несполучлив. Дейзи вече се бе утвърдила като кралица на евтините романи. Момичетата обичаха да се събират в стаята й и да обсъждат току-що прочетените книги.

— Знаеш ли — подхвърли Ема един ден, — и ти трябва да напишеш нещо подобно, Дейзи.

Дейзи прелистваше „Каин и Авел“.

— Не ставай смешна. Би ми отнело десет години.

— Не мисля — Люси бе съгласна с Ема. — Знаеш всичко за тези неща. Трябва да напишеш роман. Можеш да ни даваш да четем готовите глави.

— Ще се справиш страхотно — каза Ема. — Можеш да ме включиш в книгата.

Дейзи се усмихна и на пълните й бузи се появиха трапчинки. За първи път получаваше комплимент от съученичките си. Би се радвала да стане писателка. Може би наистина трябваше да опита.

Четвърта глава

Роуз спря пред витрините на „Сакс“ на Пето Авеню. Бяха изложени скъпи елегантни костюми и летни рокли от топ дизайнерите на деня, съчетани с подходящи обувки и чанти, които струваха хиляди долари. Но вниманието й не бе привлечено от тоалетите. Не бяха по джоба й.

Загледа се в собственото си отражение.

Беше красива. Роуз не бе самохвалка, но фактите си бяха факти. Знаеше, че дългите прави крака, аристократичните скули, мургавата кожа и леденосините й очи под дълги мигли и съвършено извити вежди са страхотни. Как бе възможно да не знае? Всички момчета по улиците я заглеждаха. Възрастни мъже подсвиркваха и подвикваха след нея, сякаш смятаха това за проява на любезност. Оставаше й повече от година до пълнолетие, но явно това не ги безпокоеше.

Всички дрехи й стояха чудесно. Бяла тениска и избелели джинси подчертаваха фигурата й и контрастираха с кожата й, а лъскавите й тъмни коси се открояваха чудесно върху всичко, дори евтините рокли от непопулярни марки, които носеше, защото майка й не можеше да си позволи други.

Днес трябваше да изглежда не само красива, а и зряла.

Бе избрала костюм от магазин за дрехи втора употреба и го бе занесла на химическо чистене. Беше тъмносин и семпъл, твърде тесен за другите клиентки на магазина, и полата стигаше до коленете й. Имаше всичко, което според нея би трябвало да има един официален костюм: подплънки на раменете, златисти копчета и така нататък. Бе увила косите си на строг кок и бе помолила своя приятелка да я гримира — червени устни и нокти, два пласта спирала и руж. Беше се отказала от фон дьо тен, защото не бе успяла да намери подходящ цвят за кожата си, както и от сините сенки, които Елиз Карбони бе предложила да й сложи. Определено изглеждаше по-възрастна.

Може би на двадесет и пет? Роуз критично огледа отражението си. Е, това бе твърде оптимистично. Но би могла да мине поне за двадесетгодишна. Колежанка.

Откъсна поглед от витрината и докато крачеше по улицата, се опита да си вдъхне увереност. Елиз смяташе, че това, което си е наумила, е пълна лудост, но тя не знаеше и половината от истината за положението.

„Не съм луда — помисли си Роуз. — Отчаяна съм“.

Нямаше друго, което би могла да стори. Снощи чашата бе преляла. Докато лежеше в малката си стая и се преструваше на заспала, бе чула плача на баща си от кухнята. Бизнесът му бе съсипан. Дори най-редовните му клиенти вече пазаруваха в други магазини. Храната се разваляше, нямаше прясна стока, а шумът от ремонтните работи ставаше все по-оглушителен. Естествено, само сутрин, по обяд и около пет следобед. „Ротщайн“ съзнателно увеличаваше децибелите в пиковите часове.

Полицията не обръщаше внимание на оплакванията на Пол или отправяше формални предупреждения. Очевидно искаха подкуп, но той нямаше с какво да им плати. Не можеше да се бори с „Ротщайн“ на този фронт. Или на който и да било.

Баща й не бе приел парите. Нямаше да отстъпи. Бе твърде горд. Предния ден, когато се бе прибрал от работа, у дома го чакаше писмо. В скъп плик, украсен със златисти релефни фигурки и омразната емблема на „Ротщайн Риълти“.

Роуз бе поискала да го отвори веднага, но майка й я бе убедила да изчака, докато се върне баща й.

— Все пак не бива да четеш чужда поща — строго бе казала тя.

Докато Роуз пишеше домашното си, писмото бе пред нея и й пречеше да се съсредоточи. Стоеше там, точно пред очите й, и я изкушаваше. Свиваше я под лъжичката. Най-сетне „Ротщайн“ бяха отговорили на нейното писмо.

Знаеше, че рано или късно ще има резултат. Роуз бе реалистка. Не хранеше голяма надежда, че ще си тръгнат, надяваше се само да позволят на баща й да запази магазина си. Но бе възможно и да предложат по-голяма сума. Сто хиляди биха стигнали за прехраната им едва за две години, а помещението струваше далеч повече. Ако предложеха двеста, баща й би могъл да получи изгоден лизинг на друго място в района и тъмните облаци над главата му да се разсеят.

Нервите й едва издържаха, докато той си дойде.

— Имаш писмо — каза майка й, кокетно хвана плика с два пръста и му го подаде.

Пол хвърли поглед към дъщеря си.

— Може да почака. Ще го отворя по-късно.

Роуз преглътна с мъка и положи усилие да сдържи гневния вик, който се надигна в нея. Явно баща й не искаше тя да го види. Дълбоко в себе си знаеше, че е по-умна и от двамата си родители, но все още бе петнадесетгодишна. Можеше да им помогне да се справят с трудностите, а те не преставаха да гледат на нея като на дете. Но сега не бе моментът да спори с баща си за каквото и да било.

— Знаете ли какво, уморена съм — каза тя. — Трябва да си легна рано. Ще взема душ и ще се видим сутринта.

Половин час по-късно бе в леглото си, привидно заспала. След още петнадесет минути вратата проскърца — родителите й проверяваха дали спи дълбоко. Роуз остана със затворени очи, дишайки равномерно. Чу вратата да се затваря, а след малко — баща си да плаче.

След безсънна нощ Роуз се измъкна от леглото още когато първите розови лъчи на зората проникваха през малките прозорци и огряваха сивите климатици на индустриалната сграда отсреща. Боса се промъкна в кухнята. Писмото лежеше отворено на една полица. Роуз го грабна, с пресъхнало гърло.

„Уважаеми господин Фиорело,

Уведомяваме ви, че предвиденият срок, в който бихте могли да се възползвате от офертата ни за петдесет хиляди долара, изтече. «Ротщайн Риълти» не желае да поднови тази оферта или да предложи друга компенсация в случай, че доброволно напуснете ползваното помещение. Условията по договора за лизинг ще бъдат уважени от «Ротщайн Риълти» съобразно закона. Наемът трябва да бъде изплащан в срока, посочен в договора. При първо пропускане на плащането ще започне принудително освобождаване на помещението, както е предвидено в договора.

Искрено ваши, Дж. Мандел, Б. Уилсън, Х. Саперщайн“

Мандел, Уилсън, Саперщайн и Томас представляваха „Ротщайн Риълти“.

Сърцето й се разтуптя и тя се отпусна на един стол, замаяна от страх. Но бързо се отърси от уплахата. Стана, вмъкна се в банята и набързо взе душ, а после избра от гардероба си най-хубавия официален тоалет, който си бе купила през лятото, когато работеше като администраторка в счетоводна къща. След това изтича при Елиз за помощ с грима, прибра косите си на кок и се отправи към централната част на квартала.

Бе решила да отиде в „Ротщайн Риълти“.

Адвокатите да вървят по дяволите. Нямаше друг начин. Роуз подозираше, че ръководителите на компанията не знаят какво вършат упълномощените им лица. Все пак това бе само малка част от огромната империя. Не бе възможно централното ръководство да следи всичко. Роуз щеше да отиде при тях, да им обясни положението и да предложи компромис. Двеста хиляди долара и баща й просто щеше да си тръгне. Можеше да наеме друго помещение, а цялата сграда да бъде на разположение на „Ротщайн“. Всички щяха да спечелят.

Офисите на „Ротщайн“ се намираха близо до центъра „Рокфелер“, в лъскав небостъргач от съвършено гладък гранит. Роуз почти бе стигнала там, когато осъзна, че няма представа как да действа.

Нямаше уговорка… не знаеше към кого да се обърне. Самата тя бе работила като администраторка. Нима би пуснала някого, без да има уговорена среща? Спря се, сви в една странична уличка и потърси телефонна кабина. След няколко секунди откри една, за нейна изненада, напълно здрава. Позвъни на 411, записа номера на „Ротщайн Риълти“ и стисна палци. Беше осем и двадесет сутринта. Да… прозвуча записано съобщение:

— Ако знаете вътрешния номер на лицето, с което желаете да се свържете, наберете го сега.

„Модерна техника — помисли си Роуз с огорчение. — Разбира се, че «Ротщайн» имат автоматична система“. Изчака.

— Ако не знаете номера, натиснете звездичка за поименен указател на компанията или нула, за да оставите съобщение…

Роуз бързо натисна звездичката. Набра 7 6 8. Р. О. Т.

— За да изберете… Джовани Ротандо, натиснете единица сега. За да изберете… Фред Ротщайн, натиснете единица сега.

Фред Ротщайн бе главният изпълнителен директор. Роуз не мислеше, че ще има голям късмет с него. Продължи да слуша.

— Сет Ротщайн… — продължи гласът. — Том Ротщайн… Уилям Ротщайн.

Като на лотария, Роуз натисна единицата.

— Свързахте се с гласовата поща на Уилям Ротщайн от „Връзки с обществеността“ — каза любезният глас. — Ако обичате, оставете съобщение след сигнала. Тук е вътрешен 1156.

Роуз преглътна и се постара да заговори спокойно.

— Уилям, обажда се Роуз Фиорело за потвърждение на уговорката ни за девет. Секретарката ти не позвъни в офиса ми, така че предполагам, че всичко е наред. Ще се видим в девет.

Затвори и усети, че по челото й е избила пот. Часовникът на ръката и показваше осем и двадесет и две. Кафе-сладкарницата отсреща изглеждаше евтина и тя се запъти натам.

Щеше да тръгне след двадесет минути. Надяваше се номерът й да се окаже сполучлив.

Роуз се опита да прикрие възхищението си, когато премина през въртящата се стъклена врата, фоайето на „Ротщайн“ изглеждаше внушително. Стените и подът бяха облицовани със съвършен мрамор с розови жилки под лъскавата повърхност, които говореха за много пари. Имаше три огромни картини с маслени бои в позлатени рамки. Не обърна внимание какво е изобразено на тях, но това едва ли имаше значение. Бюрото на рецепцията бе от резбован махагон. Зад него седяха две жени, които вдигаха телефоните и обслужваха върволицата от хора в костюми пред тях с безупречна бързина. Бюрото бе сложено върху персийски килим на светлосини и кремави шарки. Роуз бе виждала такъв в музея „Метрополитън“. Знаеше, че струва поне десет хиляди долара, може би повече. И двете администраторки бяха с елегантни тъмносини костюми „Шанел“.

Дланите й започнаха да се потят. Скришом ги изтри в дрехите си. Ако изглежда нервна, не би постигнала нищо. Роуз вдиша дълбоко през начервените си устни, задържа дъха си за миг и бавно издиша. Това бе естествен валиум. Решително пристъпи към рецепцията, проправяйки си път сред множество отговорни лица.

— Да, госпожо? — каза изисканата млада жена, без да вдигне поглед.

Роуз мислено отправи молитва.

— Роуз Фиорело за среща с Уилям Ротщайн — уверено каза тя.

Администраторката разтвори бележник с кожена подвързия.

— За девет не е записано нищо, госпожо. Бихте ли повторили името?

— Фиорело — нетърпеливо отвърна Роуз. — Не ми казвайте, че онази глупачка пак е сбъркала. За втори път…

— Ще се обадя горе в офиса…

— Вътрешен 1156 — каза Роуз с убедителна надменност.

Администраторката смутено наведе глава и тихо заговори по телефона.

— Секретарката му все още не е…

— Не е предала съобщението, че потвърждавам уговорката ни? — попита Роуз.

Момичето смотолеви още нещо в слушалката. Последва кратка пауза и Роуз едва не затаи дъх.

— Господин Ротщайн каза, че можете да се качите. На осмия етаж…

— Благодаря, вече съм ходила там — смело излъга Роуз.

Почти изтича до асансьорите, преди жените да я огледат от главата до петите и да започнат да се питат за възрастта й. Благодари на Бога, че вече никой не обръщаше внимание на хората около себе си.

Качи се в асансьора заедно с много мъже, някои от които й хвърлиха похотливи погледи, но Роуз остана с гордо вдигната глава и си даде вид, че не ги забелязва. Това, че бе стигнала дотук, бе истинско чудо. Може би всичко щеше да се уреди…

Асансьорът спря на осмия етаж, Роуз стъпи на мекия килим и попадна в друг оазис с мебели от масивно дърво и картини с маслени бои. Упътиха я към офиса на Уилям Ротщайн и продължи да върви, без да поглежда нито надясно, нито наляво. Очакваше всеки момент някой да я спре. Стигна до незаетото бюро на секретарката и тежката, внушителна дъбова врата с дискретна табела с име. Почука.

— Влезте.

Отвори вратата и застана на прага, чувствайки се неловко. Зад бюрото седеше едър, набит мъж с плешиво теме и елегантен костюм, който прелистваше някакви книжа.

— Мога ли да ви помогна?

Изгледа я любопитно.

— Аз съм Роуз Фиорело — каза тя и затвори вратата.

— Да. Секретарката не ми е казала за никаква среща тази сутрин.

— Дойдох да поговоря с вас за магазина „Прочутите деликатеси на Пол“. Намира се в сградата, която сте закупили на Девето Авеню. Искате да принудите наемателя да се откаже от лизинга си, а сега оттегляте предложението си за компенсация.

Той присви очи.

— Коя сте вие, по дяволите?

— Това не е важно — каза Роуз и усети прилив на адреналин. Сърцето й сякаш препускаше, а по челото й имаше капки пот. — Вие ръководите отдела за връзки с обществеността, нали? Няма да се прочуете с добро, когато се обърна към пресата и кажа, че прекратявате договора за лизинг на изряден платец, сключен преди двадесет години…

Уилям Ротщайн се усмихна ехидно.

— Разбирам — каза той тихо и равнодушно. — Фиорело. Ти си хлапето му. Хитър номер. Пратил те е тук да ме изнудваш.

— Нямате право да говорите за изнудване, вие, които режете тока на…

— Нека ти спестя малко време, преди охраната да те изхвърли — любезно заговори Ротщайн. — Няма да стигнеш доникъде с тази история. Знаеш ли колко обяви за имоти сме пуснали в „Поуст“, „Нюз“ и „Вилидж Войс“? Всеки ден си имаме работа със стотици хора като баща ти, които си въобразяват, че компанията ни е дойна крава, че могат да продадат мизерните си лизинги със стотици хиляди по-скъпо от стойността им. Ако някой ти е обърнал внимание, в което се съмнявам, просто ще използваме днешното ти посещение като доказателство за вашето изнудване.

— Вие ни притискате, а не ние вас. А прехраната на баща ми?

Ротщайн сви рамене.

— Предложихме на баща ти петдесет хиляди долара. Вместо да ги приеме, той отиде в полицията да си създава главоболия. Който ни се противи, ще понесе последствията — наведе се напред и тъмните му очи плъзнаха поглед по стройното й тяло. — Ти си привлекателно момиче. Затова ли те е изпратил при мен?

Бузите на Роуз пламнаха от ярост и срам. Пристъпи напред и посегна с разтреперана ръка да му удари плесница.

— Охо, истинска дива котка — не можа да повярва, че той й се присмива. — Не си го и помисляй, госпожичке. Тук не си в свои води.

Някой почука на вратата.

— Господин Ротщайн? Мелиса е. Да повикам ли охраната?

Леденосините очи на Роуз засвяткаха.

— Ще съжалявате за това, господин Ротщайн.

— О, да, разбира се.

Той се облегна назад, заливайки се от смях. Роуз рязко отвори вратата и застана срещу ослепителна блондинка на двадесет и няколко години, която я гледаше злобно.

— Не сте имали никаква уговорка…

— Сама ще изляза — каза Роуз, престори се, че не я забелязва, и тръгна по коридора. Страните й горяха, докато момичето крещеше след нея:

— Ще повикам охраната!

До единия асансьор имаше авариен изход. Роуз мина през него и изтича по стълбите три етажа надолу, а после се качи в друг асансьор. Никой нямаше да я изхвърли. Стисна клепачи, за да спре сълзите, които напираха в очите й. Това бе невероятно. Семейството й бе съсипано, а тя не можеше да стори нищо.

Роуз помогна на родителите си да преживеят следващите две седмици. Свърза се с хазяина и го помоли да изчака с предупреждението за напускане. Намери евтин двустаен апартамент и позвъни на обяви от раздел „Предлагам работа“. Баща й закри магазина, продаде оборудването и дари запазената стока на приют за бездомници. Тя се постара да не го оставя да размишлява твърде дълго за загубата.

— Това е възможност за ново начало — каза Роуз на баща си. — Имаш пет хиляди и си свободен от стрес. Освен това трябва да бъдеш силен заради мама.

Повтори същите думи пред майка си и след това забеляза как двамата й родители полагат усилия да изглеждат спокойни един пред друг.

Пол Фиорело си намери работа като управител на отделението за хранителни стоки в магазин „Патмарк“ на Трето Авеню. Работата бе прилична, но носеше по-малко пари, които се облагаха с данък, и не бе собствен бизнес. Роуз знаеше, че всеки ден, когато облича униформата си, той се чувства унизен. Но баща й никога не се оплакваше, а и ползваше здравни преференции. Майка й започна да ходи на лекар по-често и правеше всичко възможно да създаде уют в новия им дом. Но баща й бе човек с наранена душа и Роуз се зарече на всяка цена да успее да го излекува.

Успехът й се влоши. Изведнъж започна да гледа на всички предмети, които по-рано бе обичала, като на загуба на време. Литературата… каква полза имаше от нея? Историята се занимаваше с миналото. Географията… и дори математиката… просто не представляваха никакъв интерес за Роуз. Едва ли някога щеше да пътува в чужбина, а що се отнася до сметките, вече съществуваха калкулатори и компютри. Всичко това бяха излишни глупости.

Единственото ценно нещо бяха парите. Уилям Ротщайн й бе дал да разбере това.

Всеки ден Роуз мислеше за него и за меките килими, мебелите от масивно дърво и русокосата около двадесетгодишна секретарка. За играчките, които можеха да си позволят хора като него. И властта. Способността им да отнемат всичко, което някой е постигнал с двадесет години упорит труд, експертни познания в областта си и спечелена лоялност от страна на клиентите, и просто да го захвърлят.

С пари бе платено на онези адвокати да изпратят писмото. С тях бе подкупена нюйоркската полиция. Те отстраняваха всички спънки от общинските власти и държаха пресата настрана.

„Майната му на училището“, каза си Роуз с огорчение. Баща й би я напердашил, ако изречеше подобни думи в негово присъствие. Трябваха й само пари. Искаше баща й да има свой магазин, от който никой не би могъл да го изхвърли, а семейството й да живее в собствен дом. Къща със заден двор, където биха могли да отглеждат домати.

Един ден щеше да получи всичко това. Щеше да спечели достатъчно, и то от търговия с недвижими имоти.

Щом слузесто влечуго като Ротщайн бе успяло, защо да не успее и тя?

Пета глава

Попи сви по алеята пред къщата за гости и паркира. Благодари на всички рокаджийски богове, че родителите й притежаваха този имот и бяха настанили домашната си помощница в него. Тук можеше да остави колата, без да се безпокои, че някой ще я открадне. Никой не си бе у дома, освен Кончита. В гаража се виждаше микробусът й „Мерцедес“, с който понякога я бе вземала от училище. Попи бързо слезе и се притаи в подножието на Холивуд Хилс. Може би Кончита нямаше да я издаде, но все пак защо да рискува?

Къщата бе просторна едноетажна постройка, без кой знае какъв изглед, но за сметка на това с фантастична малка градина. Баща й бе поставил фонтан, внос от Италия, който чудесно се съчетаваше с тропическите храсти и пълзящите рози край оградата. Уханието на цветята бе толкова силно, че почти не се долавяше мирис на бензин и смог. Естествено, от гледна точка на Попи, най-хубавото бе, че къщата се намираше толкова близо до „Стрип“, че можеше да се стигне пеша.

Затрака с токчетата си на юг, където на две преки бе сградата на „Хаят“, висока и скучно функционална. Отпред винаги имаше спрели таксита. Качи се в едно от тях и каза на шофьора да я откара до Рейнбоу.

— Но това е само на…

Попи размаха банкнота от десет долара срещу него.

— Зная, но не ми се върви пеша.

— Добре — каза шофьорът и потегли.

Попи се усмихна самодоволно. Както казваха в „Спайнъл Тап“: „Парите говорят, само глупаците ходят пеша“.

Обзе я приятно вълнение. Щеше да стигне навреме. Късният летен залез сияеше зад лъскавите кули на „Сънсет Стрип“ и тя забеляза няколко проститутки, застанали толкова близо до шикозните хотели, че портиерите изглеждаха притеснени. След секунда щяха да довтасат ченгетата. Задаваше се първата тайфа метъл „пичаги“ с дънки и черни кожени якета с шипове или дълги прави коси до под кръста и няколко глемъри, гримирани като „Мотли Крю“, Момчетата с червило трябваше да се движат на групи, защото иначе биха си изпатили. Момичетата също изглеждаха супер. Сред тях имаше пънкарки, рокерки и типичните за Ел Ей „пички“, както ги наричаха по радио KNAC, с черни панталони, изрисувани със спрей, широки колани с ниски токи, кожени ръкавици без пръсти и платиненоруси коси, стърчащи нагоре. Онези, които не можеха да си позволят пластични операции, носеха стегнати сутиени с дебели подплънки. Всяко момиче бе с очертани с молив устни, червен маникюр и самочувствие до небесата.

Попи тръпнеше в очакване. Запита се кой ли ще свири тази вечер. Дори когато групата бе слаба, си струваше човек да прекара една вечер тук, да се напие и да пофлиртува с момчетата или още по-добре — с музикантите. Мокрите й сънища бяха за Джон Бон Джови или Рик Севидж, а понякога дори за Ад Рок от „Бийсти Бойс“. По-впечатляващо бе да харесваш „Слейър“, но тя не си падаше по тях. Твърдият метъл дразнеше слуха й и все пак не пропускаше и изявите на подобни групи. Тя бе от метълското братство и изпитваше удоволствие да се присмива на феновете на Деби Гибсън.

Таксито спря пред клуба. Попи слезе и тръсна дългите си коси със съвършен червеникаворус цвят.

— Хей, бонбон.

— Здрасти, сладурче.

— Бомба си…

Попи си даде вид, че не обръща внимание на одобрителните подмятания, когато навлезе сред тълпата, но прехапа устни, за да сдържи усмивката си. Някой видя това и докато влизаше, след нея прозвучаха множество подсвирквания.

Здравенякът на входа й махна с ръка.

Попи повдигна изящните си вежди и сложи ръце с лакирани нокти на гърдите си, които изглеждаха още по-едри със стегнатия сутиен с подплънки, а вдлъбнатината между тях се подаваше над изрязаното деколте на корсажа й. Притисна ги с пръсти, сякаш за да каже: „Аз ли?“

— Да, ти, сладурано.

Тежкарят я огледа от главата до петите, поразен от изваяните й форми, светлите й очи и мургаво лице, скъпата боя за коса, черната къса пола, ботите с висок ток и мрежестия чорапогащник. С миловидното си лице и нежна момичешка кожа тя представляваше късче от метълския рай. Приличаше на модел от клип на „Синдърела“.

Тръгна към него с уверена походка. Обикновено връстничките й се приближаваха плахо, с отчаяна надежда да получат пропуск или билет или просто да не бъдат изхвърлени. Но не и това хлапе. Естествено, той не изпита уважение, не гледаше сериозно на момичетата. Просто бе впечатлен от външността й.

— В списъка си — каза той.

Попи го удостои със зашеметяваща усмивка, която разкри съвършено равни бели зъби, плод на осемнадесетмесечните усилия на най-добрия ортодонт в Бел Еър.

— Благодаря — каза тя.

— Мамка ти! — един от рокерите от „Хеле Ейнджъл“ застана пред опашката и изръмжа: — Не провери името й. Даже не я попита как се казва.

Портиерът го изгледа заплашително. Тренираше културизъм и би могъл да смели всеки пиян рокер.

— Казва се Бонбон — отвърна той.

Попи понечи да извади фалшивата си лична карта.

— Няма нужда.

Здравенякът й намигна и заслужи още една усмивка.

Подобни случки галеха самочувствието й и й напомняха колко е секси. Една от нечистоплътните рокерки без грим дръзна да я нарече „кучка“. Попи метна коси и влезе в клуба.

Някои хора, включително и родителите й, биха казали, че е опасна лудост едно момиче да ходи само в „Сънсет Стрип“. Особено еврейска принцеса от Бел Еър като Попи. Но според нея грешаха. Трябваше само да бъде внимателна и от време на време да подхранва егото на мъжете. Веднъж бе гледала „Бед Брейнс“ от първия ред и натискът на хората зад нея бе толкова мощен, че едва не я бяха премазали. Беше им се усмихнала и двама от тях бяха опрели ръце на ръба на сцената пред нея, така че тя да се озове в малка защитена ниша.

Клубът бе претъпкан. От стените буквално се стичаше кондензирала влага. Хлапетата бяха плувнали в пот, въпреки че бяха оставили якетата си на гардероба. Момичетата едно по едно сваляха пластове дрехи. Може би клубът бе проектиран толкова тесен именно с тази цел. Попи се огледа и видя, че всички момичета около нея са останали само по дантелени сутиени. Някои от тях имаха временни татуировки. Адреналинът й започна да се покачва. На сцената се суетяха роудита, които отнасяха една техника и инсталираха нова. По пода се въргаляха пластмасови чашки и други боклуци. Явно едната група вече бе приключила и трябваше да излезе следващата. Нямаше за какво да съжалява. Обикновено подгряващите групи бяха скапани. Попи се придвижи до бара.

— Здрасти, маце — каза барманът. Познаваше Попи. Често я бе виждал тук, въпреки забраната малолетни да употребяват алкохол. Бяха осемдесетте години, кой не я нарушаваше? Освен това момичета като нея трябваше да се напиват. Така шансовете на някого да му излезе късметът с тях бяха по-големи. Въпреки че обикновено такива хитруши не идваха сами, а наоколо се навърташе някое мускулесто гадже.

— „Джак“ и диетична кола — поръча тя не твърде самоуверено.

— Веднага — съгласи се той все пак.

Попи се настани на бара и отпи глътка от леденостуденото питие. Господи, това бе блаженство. Толкова много симпатяги с дълги коси и мускули… не че искаше да има нещо общо с тях. Беше твърде млада. Щеше да почака, докато се появи нещо по-сериозно от красавец, който търси компания за една нощ, въпреки че всичките бяха готини рокаджии.

Тези момчета бяха просто наслада за очите.

Тук се чувстваше като у дома си. В своята среда, в своето братство. Не бяха шестдесетте, но се бе появил дух, неразбираем за Типър Гор и майките от предградията на Лос Анджелис, които водеха кампания за забрана на метъл групите и агресивните им текстове. За срам на Попи, собствената й майка се бе присъединила към това движение. Но никой не възхваляваше Сатаната, хората просто се забавляваха. Секс, наркотици и рокендрол. Какво лошо имаше в това?

Майка й смяташе, че музикалната индустрия пречи на филмовата. Попи отпи още една глътка от огнената течност, която разхлаждаше устата й, но изгаряше гърлото й. Майка й щеше да побеснее, когато й каже, че е решила да прекрати уроците по актьорско майсторство. За какво й бяха? Тя искаше да стане рок звезда, а не скучна актриса. „Да ходя на прослушвания и да хленча пред продуценти. Не, благодаря“. Попи мечтаеше да основе изцяло дамска рок група, да мята русите си коси на сцената и да опъва жици. Или може би да свири на бас китара. Басистите бяха готини, защото трябваше само да поддържат ритъма и можеха да се движат по цялата сцена. Би искала да бъде соло вокал, но въпреки уроците по пеене при госпожа Тишбаум, гласът й звучеше малко по-добре от жабешко квакане.

— А сега…

Прожекторите угаснаха. Тълпата нададе викове и вдигна ръце във въздуха, показвайки знака на хевиметъл.

— Посрещнете… „Дарк Ейнджъл“!

„Дарк Ейнджъл“ започнаха да свирят.

Непрекъснато звучаха одобрителни възгласи, размахваха се юмруци и всички напираха към сцената, където момичетата от първия ред, притиснати към ръба, умолително протягаха ръце. По тях пробягваха светлини — червени, сини и златисти, докато звучеше първото парче на групата.

Попи бе завладяна от музиката. Отпиваше, без да откъсне поглед от сцената, като хипнотизирана. Бе пристигнала твърде късно, за да си намери хубаво място, и остана там, където бе седнала. За щастие виждаше всичко. Господи. Бяха зашеметяващи и свиреха страхотно. Отличаваха се от повечето дългокоси групи, но не свиреха типичен траш метъл.

Бяха нови, различни и… невероятни.

Явно знаеха това. Вокалистът крачеше по тесния подиум със самочувствието на хедлайнър на концерт в Медисън Скуеър Гардън. Китаристите флиртуваха с пищящите мацки на първия ред, а басистът…

Беше висок и слаб, имаше лъскави кожени панталони и кърпа на главата и от време на време чувствено поглаждаше баса си. Очите му бяха с форма на бадем, косите черни и буйни, а кожата на гърдите гладка. Разпали у нея страст. Повечето други момичета си падаха по вокала, а някои по китаристите. Но Попи бе привлечена от този мрачен, загадъчен чаровник. Надигна се на табуретката си и се озова под единия от кръглите прожектори над бара. Загледа се в него над главите на правостоящите.

И той я видя.

Очите му плъзнаха поглед по русите й коси, повдигнатия сутиен, тънката й талия и рокаджийските й одежди. Попи усети пулсираща топлина в тялото си. Винаги привличаше вниманието на мъжете, но за първи път я бе забелязал някой, когото харесваше. Начинът, по който я гледаше, я накара да се почувства разсъблечена и изгаряща.

Не можа да прикрие смущението си. Сведе очи. Когато отново ги вдигна, басистът все още се взираше в нея. Сякаш бе очаквал да го погледне. Бе пленена от него.

Попи се изчерви. Не че някой в клуба би забелязал това. Разтвори устни.

Той се усмихна и съблазнително й намигна.

Попи неволно вдигна ръка и закри устата си. До всяка клетка на тялото й пропълзяха топли вълни. Зърната на гърдите й изпъкнаха под сутиена. Не издържа и се отдръпна от светлината на прожектора. Басистът извърна глава. Вдигна китарата си над главите на феновете и притича от единия край на сцената до другия.

Барманът се засмя зад гърба й.

— Мисля, че те хареса — каза той. — Не бих го упрекнал.

Попи развълнувано се завъртя към него.

— Как се казва пичът?

— Рикардо Перес — отвърна барманът. — Наричат го Рик.

— Рик — повтори Попи, сякаш изрече вълшебна дума. Трябваше на всяка цена да се запознае с него.

Отпи нова, по-дълбока глътка „Джак Даниелс“. Алкохолът я отпусна и й вдъхна увереност. Попи се обърна към сцената и погълната от музиката и светлините, продължи да гледа Рик и да си фантазира с надеждата отново да хвърли поглед към нея.

Преди „Дарк Ейнджъл“ да слязат от сцената след втория бис и лампите да светнат, тя успя да намери вратата за бек стейдж помещението. Не беше трудно… там се бе събрала тълпа момичета, които горещо се молеха на якия охранител, застанал отпред, подскачаха или оправяха косите и грима си.

— Всички ли чакате за автографи? — попита Попи.

Кльощава блондинка с огромен изкуствен бюст й хвърли смразяващ поглед.

— Да, точно така… за автографи — подигравателно каза тя.

Другите момичета се засмяха на наивния й въпрос.

— Ще излязат ли? — попита Попи охранителя.

Той я изгледа глуповато.

— Не знам.

— Хайде, скъпи — глезено замърка едната от изрусените фенки и раздвижи гърди срещу него. — Аз съм в списъка. Трябва да ме пуснеш, станала е някаква грешка…

— Име? — отегчено попита мъжът.

— Трикси Кембъл — каза момичето и нацупи устни.

Той прегледа някакъв лист хартия.

— Не си записана, не можеш да влезеш.

— Хей, стига…

Някой леко открехна вратата отвътре. Всички момичета нададоха истерични викове.

— Зак! За-а-ак! Пийт! Карл! Рик! Джейсън! А-а-а!

Вокалистът подаде глава и се усмихна. Момичетата протегнаха ръце с хартийки.

— Може ли автограф?

— Ще се подпишеш ли на гърдите ми? — обади се Трикси, смъкна горнището си и показа забележителни форми в стегнат сутиен от черна дантела.

Попи бе смаяна, но се постара да го скрие.

— Разбира се, сладурче — отвърна певецът. Бе въоръжен с черен маркер и надраска нещо върху плътта на момичето, което се заливаше от смях.

— Пийт, нали мога да вляза? Нали мога да вляза? — настойчиво умоляваше някаква червенокоса. Не бе красавица, имаше твърде голям задник, за да носи къса прилепнала пола.

Китаристът поклати глава.

— Тук отзад е пренаселено, съжалявам.

Попи се изчерви и плахо се отдръпна назад. Това място не бе за нея. Никога по-рано не се бе опитвала да проникне зад сцената, но не желаеше да показва гърдите си, за да получи достъп. Застана встрани от тълпата с химикалката си и салфетката, която бе донесла от бара за автограф от басиста. Сега разбра защо другите момичета й се бяха изсмели. Автографите бяха претекст, начин да се доберат до звездите и да зададат въпроса: „Мога ли да дойда при вас?“

Такова бе и нейното желание, но начинът да го осъществи й се струваше унизителен. Тя не бе от момичетата, които биха поискали автограф на гърдите си. Срамуваше се от себе си. Явно не бе толкова печена рокаджийка, за колкото се бе смятала. Може би бе порядъчно еврейско момиче, което трябваше да си отиде у дома.

През вратата надникна Рик Перес. Попи затаи дъх. „Страхотен е — помисли си тя. — Изумително секси“. Тези леко дръпнати очи и катраненочерни коси. Имаше спирала на миглите, но така още повече приличаше на истинска рок звезда от „Ню Йорк Долс“. Страните й отново пламнаха, но този път лампите в клуба бяха включени. Беше толкова близо до него, а се чувстваше ужасно неловко. Искаше да каже нещо, но сякаш се бе вкаменила, със салфетката в ръка.

— Рик! — крещяха момичетата. — Рик!

Басистът раздаде автографи върху кутии от цигари и телесни прелести, а после хвърли поглед отвъд тълпата и съзря Попи.

Тя затаи дъх. Гледаше право към нея.

Рик й даде знак. Без съмнение, посочи точно нея и раздвижи свития си пръст.

Всички момичета едновременно се обърнаха натам. Залитайки, Попи се придвижи между тях, внимавайки потните й длани да не намокрят салфетката. Опита се да измисли какво да каже, освен „Може ли един автограф?“, но като че ли бе онемяла.

— Кучка! — тихо промърмори Трикси, но така, че Попи да я чуе. Вече стоеше срещу него и цялата тълпа се взираше в нея. Лицето й гореше чак до ушите. Просто не можеше да вдигне поглед. Той бе висок и очите й бяха на нивото на гърдите му. Усещаше, че я гледа.

— Чарли? — имаше дрезгав глас, навярно резултат от доста цигарен дим и алкохол. — Тази млада дама е с нас.

— Разбира се, Рик — каза охранителят.

— Хей! — в хор викнаха момичетата.

Попи зяпна от изненада. Басистът преметна нещо върху раменете й. Беше парче зелен плат с надпис „Гост“. Охранителят отвори вратата, за да влязат.

— Чакай малко! — изкрещя червенокосата. — Аз съм с нея! Приятелки сме! Познавам я…

Рик помогна на Попи да мине през вратата, която се затвори с трясък зад тях и заглуши недоволството на отчаяните момичета отвън. Озоваха се в коридор, боядисан в сиво, който водеше до широко отворени врати като на обикновен офис. Нямаше никакъв блясък, но тя бе там, сред музикантите от „Дарк Ейнджъл“, и Рик Перес закрилнически бе обгърнал раменете й.

Зак Мейсън, вокалистът, я огледа от главата до петите и се усмихна широко на Перес.

— Бива си я — каза той. — Най-готиното гадже в този клуб.

Попи едва дишаше.

— Виж — каза китаристът Пийт, — изчервява се. Не си спомням кога за последен път съм видял маце да се изчервява.

Рик Перес я погледна.

— Здрасти — каза той.

— Здрасти — едва прошепна Попи.

— Искаш ли нещо за пиене? — попита Перес. — Имаме хладилни чанти с бири и твърд алкохол.

— Благодаря, с удоволствие — възпитано отвърна тя.

Перес втренчи поглед в нея и избухна в смях.

— Много си сладка. Ела. Насам.

Шеста глава

Попи влезе след Рик в малка, претъпкана стая.

Стените бяха нашарени с графити, а всеки свободен сантиметър бе запълнен с маркер с неприлични думи, имена на групи, оплаквания заради повредени душове и ругатни по адрес на организаторите. Имаше два дивана с изтъркани кожени тапицерии, разрязани на множество места. Останалите от групата се бяха изтегнали на тях с дългокосите си приятели, гръмогласни и пияни. Всяка равна повърхност бе затрупана с кутии от кока-кола. В единия ъгъл имаше голяма хладилна чанта с лед, сода и бира. На едната маса бяха останките от вечерята им — метални тавички със сирене, плодове и парчета от сандвичи. Не особено рокаджийско. Имаше и по-прясно заредена маса с бутилки водка, кутии сок от боровинки и пластмасови чаши, все още почти непокътнати. Попи се досети, че някой е донесъл алкохола едва сега. Неразумно бе да се поема риск музикантите да се напият преди края на изявата си. Около масата с напитките се бяха събрали момичета, които оправяха прическите си и надничаха в замъгленото огледало. Смееха се и разменяха по някоя реплика.

Попи не можа да сдържи любопитството си и ги огледа.

Не бяха като онези отвън, макар и издокарани в същия стил: с много къси поли, дантелени сутиени, кожа, високи токове и капси и съвсем същите дълги руси коси, крещящ грим и доста гола плът. Но тези момичета бяха красавици и не изглеждаха толкова отчаяни. Не носеха нищо за автографи, пиеха от алкохола на групата, гризяха техните стръкове целина и се държаха така, сякаш имаха неоспоримо право да бъдат там.

— Какво ще пиеш?

Рик отново я заговори. Попи все още не можеше да повярва, че е тук и си бъбри с басиста.

Изведнъж препълнената с хора тясна съблекалня й се стори най-готиното място на света.

— Водка и сок от боровинки — отвърна Попи. — Благодаря.

Настани се в незаетия ъгъл на единия от диваните и замечтано прикова поглед в него.

Рик Перес се ухили и отиде да й забърка питие. Момичетата, застанали до барплота, се хвърляха на врата му и му се усмихваха право в очите, сякаш тя не съществуваше.

Попи започна да схваща правилата на играта. Това бе джунгла, в която оцеляваха най-силните. Или най-красивите. Никой не даваше пет пари за нея. Няколко момичета я изгледаха с пренебрежение…

Но Рик се върна и й подаде чаша. Попи потърси утеха в голяма глътка, но се намръщи.

Той се засмя.

— Твърде силно е за теб, а?

— Може да се каже.

— Впрочем на колко години си?

— На седемнадесет — излъга Попи.

— Аз съм на двадесет и две.

— Супер! — отбеляза Попи, преструвайки се на отракана.

Рик седна на дивана и нехайно прокара ръка зад гърба й. Пръстите му докоснаха рамото й и през нея сякаш премина електрически ток. Попи видя, че другите момичета я зяпат и презрително притварят изрисуваните си очи. Почувства тръпка на триумф. Той предпочиташе нея, беше я избрал сред тълпата.

„Много гот“, помисли си Попи.

— Видях те на бара — каза той.

— Знам — уверено отвърна тя и му се усмихна. — И аз те видях.

— Хареса ли ти групата?

Струваше й се лесно да отговори на този въпрос. Започна да се отърсва от напрежението.

— Мисля, че във вас има нещо.

— „Имало нещо“ в тях — провикна се една блондинка от барплота. — И таз добра!

Китаристът хвърли поглед към Попи.

— „Дарк Ейнджъл“ са най-великата банда на всички времена — изчурулика момичето в скута му.

Попи завъртя очи.

— Не, не е така. Стига.

Рик Перес отново се засмя, този път в израз на недоверие Попи осъзна със секунда закъснение, че всички в стаята се взират в нея. Едва сега разбра, че момичетата, поканени от групата, нямат право да изразяват мнение, освен нещо от рода на „Вие сте богове, момчета“.

— Дали изобщо ни е харесала?

Зак Мейсън зададе този въпрос на Рик, сякаш Попи бе негова собственост и той носеше отговорност за голямата й уста. Мейсън бе прегърнал две дългокраки красавици, и двете червенокоси. Едната бе отпуснала замаяната си глава на гърдите му, а другата бе с полуразкопчана риза, под която се подаваше бял дантелен сутиен.

— Не, харесвам ви. Направихте страхотно шоу. Но тонколоните бяха твърде силни за толкова малко помещение. Мисля, че ви трябва по-голяма сцена, за да се движите свободно, а осветителят направи голям гаф с онзи номер…

— Кръстосания огън — каза Джейсън, барабанистът.

— Явно си доста вътре в нещата — подхвърли червенокосата с разкопчаната риза и нацупи устни срещу вокалиста. — Какво прави тази тук?

Той не й обърна внимание и повдигна чашата си към Попи.

— Онзи наистина се издъни.

— Не ме освети по време на солото ми — промърмори китаристът Карл.

— Добре, Шарън Озбърн — каза Рик Перес, — какво ти хареса в шоуто ни?

— Всички песни и въздействието ви върху публиката — спокойно отвърна Попи.

Мейсън се усмихна широко.

— Печена е. Да не говорим, че е най-готиното маце тук.

— Знам — отвърна Перес със самочувствието на познавач.

Момичетата на бара се намръщиха и наобиколиха другите музиканти като рояк комари, съзрели гола плът.

Попи сведе поглед към чашата си и отпи глътка. Беше се държала глупаво. Защо не можеше просто да държи езика си зад зъбите и да си трае? Все пак той бе толкова зашеметяващ…

За миг зърна часовника си. Показваше единадесет и тридесет.

— Мамка му! Трябва да тръгвам — каза тя.

— Вече? Та ти току-що дойде.

— Знам. Съжалявам. Наистина трябва да вървя — скочи от дивана.

— Дори не ми даде телефона си — промърмори Перес и присви очи. Явно не можеше да повярва, че тя ще го разкара.

— Ето.

Попи му написа номера си, ужасно засрамена. Зак Мейсън и останалите отново я зяпаха. Почувства се като малко момиченце.

— Довиждане, Пепеляшке — заядливо каза една блондинка и помръдна само кървавочервения си маникюр за сбогуване. — Тръгвай, преди да се превърнеш в тиква.

Попи отново се изчерви и бързо излезе от съблекалнята, изтича по коридора и продължи през клуба. Вече бе пусто. Момичетата се бяха разотишли, явно загубили надежда за бек стейдж среща с любимците си. Лампите светеха и там, където преди малко се бе вихрил рок купон, сега бе мръсно и пълно със смачкани пластмасови чаши и други отпадъци. Една странична врата бе леко открехната. Тя побутна тежката метална решетка и излезе на тротоара.

Все още нямаше полунощ и Сънсет не бе опустял. Метълите, рокерите и проститутките бяха в стихията си на светлината на уличните лампи, а неоновите табели на клубовете проблясваха под билбордовете с реклами на филми…

Но за Попи бе дошъл краят на развлеченията. Адски бе закъсняла, както биха се изразили „Металика“. Имаше късмет и бързо намери такси, което я откара до Холивуд Хилс. Прозорците на Кончита светеха, но тя нямаше време да се тревожи за това. Попи пъхна десетачка в ръката на шофьора, изскочи навън, метна се в поршето й запали. Входната врата се отвори и излезе Кончита по розов халат с развързан колан, размахвайки ръце.

— Сеньора Попи, какво правите?

Попи спусна стъклото.

— Добре съм, Кончита, няма да ме изпортиш, нали? Моля те.

Преди да чуе отговора й, Попи профуча през портата, спусна се по хълма и излезе на Сънсет. По дяволите! Добре че поне движението в този късен час не бе натоварено. На един светофар свали якето си, а на следващия мрежестия си чорапогащник. Ако успееше да се прибере преди родителите си, щеше да разполага с три секунди да се преоблече. Доближи длани до устата си, за да се увери, че дъхът й не издава нищо. Водката нямаше мирис, а тя не бе пила много „Джак Даниелс“. Може би имаше малка вероятност да й се размине…

Най-сетне стигна до портала от ковано желязо и…

Нямаше късмет.

Проклятие. Колата на родителите й бе паркирана на алеята. Лампите светеха и тя видя майка си да крачи нервно из хола с безжичен телефон в ръка и енергично да жестикулира. Входната врата рязко се отвори и баща й се втурна към нея. Попи бързо пъхна чорапогащника в джоба на якето си.

— Попи!

Майка й хвърли телефона и хукна навън след съпруга си. „Каква мелодрама“, помисли си Попи. Дали да ги погледне? Или не. Плахо вдигна очи към лицето на баща си.

— Какво… какво… къде беше, за бога? — той провря ръка през прозореца и разтърси раменете й. — С какво си облечена? Приличаш на уличница! Пак онази дяволска музика, а!

— Попи! О, Попи! — захленчи майка й. — Добре ли си? Детето ми! — огледа я през сълзи и щом се увери, че е здрава и читава, започна да крещи: — Какви са тези дрехи? Дъщеря ми излиза облечена като повлекана! Имахме ти доверие! Ти ни предаде!

— Всичко е заради проклетата музика. Само пияниците и наркоманите харесват онази пънкарска какофония — изръмжа баща й.

— Забранено ти е да излизаш, завинаги!

— Мамо… опомни се…

— Завинаги! — гръмогласно повтори баща й. — Не смей да разговаряш с майка си по този начин, госпожице! Влизай в къщата, по дяволите!

— Без ругатни, скъпи — по навик се обади майка й.

Господин Алън заплашително погледна дъщеря си.

— Все още не съм свършил с теб — каза той. — Докато живееш под моя покрив, ще спазваш моите правила!

Седма глава

— Да видим какво има тук.

Дейзи застина. „О, не, помощ!“ Бе толкова погълната от историята, че не бе чула стъпките на госпожица Крауфорд. Старата гаднярка се славеше с това, че носи обувки с меки подметки, за да не я чува никой, когато слухти из общежитието нощем. По-често от всеки друг учител хващаше момичета да пушат или да си бъбрят в стаите след часа за лягане.

Освен това тя мразеше Дейзи.

„Трябваше да бъда нащрек“, помисли си Дейзи и закръгленото й лице се изчерви. Беше твърде късно.

Учителката грабна тетрадката с дебели червени корици от ръцете й и започна да чете на глас нахвърляните й бележки с ужасяващ напевен тон:

— Първа глава — смръщи рунтавите си вежди й навъсено изгледа Дейзи. Останалите от класа ги гледаха. — Господи, колко вълнуващо! Госпожица Маркъм намира английската класика за скучна и е решила да сътвори нещо свое!

Всички момичета бяха затаили дъх и наблюдаваха сцената с ужас и любопитство.

— Емили Маклауд потръпна от планинския хлад — подигравателно зачете госпожица Крауфорд. — Не бе сигурна какво да мисли. Все пак никога не бе виждала британските си братовчеди, а и този Рори бе само далечен роднина. В Шотландия бе твърде студено за човек, свикнал със слънцето в Ел Ей. Но майка й бе настояла, и ето я тук. За Емили бе чест да бъде поканена на този бал. Майка й държеше единствената й дъщеря да направи добро впечатление в замъка. Замък? Самата дума бе накарала Емили да потръпне. Как трябваше да се държи на такова място? Бе виждала само гумени замъци в Дисниленд — госпожица Крауфорд се засмя подигравателно. — Един съвет, Дейзи. Когато те накажат да стоиш затворена в стаята си, поне се занимавай с нещо по-полезно. Не с тези глупости. Може би ако внимаваше повече в часовете ми, щеше да се научиш да пишеш така, че хората да искат да прочетат творенията ти.

Дейзи наведе глава. Разбира се, че нямаше смисъл. Какво си бе въобразила? Сега целият четвърти курс бе чул жалкия й опит за любовен роман.

— Толкова е блудкаво. Напомня ми за Джудит Кранц — добави госпожица Крауфорд като язвително заключение. — Забрана за излизане и две черни точки за „Саквил“.

Грубо подаде тетрадката на Дейзи и тя припряно я сложи встрани и отвори копието си от „Както ви харесва“.

За щастие успя да прикрие блясъка в очите си.

Да! Госпожица Крауфорд мислеше, че Дейзи пише като Джудит Кранц!

Докато класът послушно се изтегляше през вратата, Виктория подло я смушка, защото бе донесла още две черни точки на отбора си, а някои от другите момичета я изгледаха с явен интерес.

— Е — обади се Арабела, която колкото и да не искаше да признае, проявяваше любопитство, — какво става по-нататък с онзи Рори? Тя влюбва ли се в него?

— Той е земевладелец — каза Дейзи. — Среща се с нея, но не знае коя е и й се присмива, защото я взема за някаква туристка. После, когато отново се виждат в замъка на бала, тя разбира, че пред нея стои онзи, който я е направил за смях в Единбург, и избягва.

— Като Пепеляшка — задъхано отбеляза Арабела.

Изабел Соумс се похвали:

— Дейзи ми прочете следващия откъс. Тя се опитва да стигне до летището, но има голяма буря и полетите от Шотландия са спрени.

— Искам да го прочета! — заяви Арабела.

Виктория я побутна.

— Стига. Това е някаква тъпа история, съчинена от дебелата Дейзи.

— Господи, каква кучка си, Вики — намеси се Изабел.

— Наистина искам да го прочета — увери я Арабела и леко се изчерви заради спречкването с Виктория.

— Може — каза Дейзи, — но Ема Уилкинс ме помоли първа.

Почувства странен прилив на радост. Въпреки че Арабела бе от същия отбор, не бе бясна заради черните точки. Просто искаше да прочете романа й.

Дейзи трябваше да измисли какво да се случи, когато героинята разбере, че трябва да се върне в града. Единственото й желание бе да се усамоти в стаята си и да продължи да пише.

— Трябва да вървя — каза тя и се оттегли.

Тази година зимата настъпи рано. Разрази се силна буря, която повали хиляди дървета в Южна Англия и блокира пътищата от и за Уитъмбъри. Момичетата гледаха новините и страховитите кадри на наводнени села и заклещени влакове ги караха да надават викове. Единствената тема за разговор в общежитието бе годишната дискотека с момчетата от пансиона „Чатсфорд“ и дали възпитаничките на „Сейнт Мерис“ ще могат да отидат.

Дейзи се молеше отговорът да е „не“. Искаше само да стои в стаята си и да пише своята книга. През зимата обичаше да гледа зелените хълмове, посребрени от мъгла, която приличаше на захарен памук, и тъмните облаци, надвиснали от навъсеното бяло небе. Обичаше голите стволове и клони да се открояват сред пустия пейзаж, а тя да бъде вътре, за предпочитане пред камината, докато суровият вятър навън свири и брули покривите. В „Сейнт Мерис“ нямаше камини, но бе доста топло. Времето бе идеално за писане. Преброи по колко думи средно има на ред и умножи броя им по този на редовете, а след това по страниците, които бе написала. Напредваше. Може би вече бе наближила двадесет хиляди думи.

Имаше опашка от желаещи да прочетат готовите глави. Подигравките, които бе свикнала да понася, бяха намалели. Дори Виктория просто я отбягваше.

Дейзи не искаше всичко да започне отново.

— Хей! — влезе Изабел и стовари чантата си на леглото. — Видя ли това?

— Какво е? — попита Дейзи.

Изабел извади откъсната страница от списание.

— „Къмпани“ обявява конкурс за книги. Ако спечелиш, отиваш на вечеря с импресарио, издател и Марша Уотсън.

— Наистина ли?

Дейзи сграбчи листа. Беше истина. Искаха откъс от произведение, една глава, не по-дълга от три хиляди думи. Голямата награда бе петстотин лири и шанс ръкописът да бъде предоставен на издателство. Сърцето й се разтуптя. Ами ако наистина спечелеше? Може би така бе писано.

— Но трябва да бъде напечатано.

— Мога да набирам текстове. Уча се в компютърния клуб — решително каза Дейзи.

— Трябва да участваш. Всички смятат, че пишеш страхотно — увери я Изабел.

В стаята нахълта Ема.

— Здрасти, Дейзи. Изабел, знаеш ли какво! Току-що съобщиха, че дискотеката в „Чатсфорд“ все пак ще се състои.

— Супер — каза Изабел. — Дано Том Райе да бъде там. Страхотен е.

— Какво ще облечеш?

— Не знам — отвърна Изабел. — Може би розовата рокля. Много е секси.

— А ти, Дейзи?

— Няма да дойда. Тези дискотеки са толкова детински.

— Трябва да дойдеш — ужасено извика Ема. — Иначе ще те сметнат за пълна откачалка. Всички ще бъдат там. Не бива ти да си единственото момиче, което не е дошло.

— Ще намерим тоалет, който да ти стои адски добре — добави Изабел не много убедително.

Вълнението от новината за писателския конкурс бързо отшумя. Дейзи беше в безизходица. Ема бе права, по-лошо би било да не отиде. Би станало очевидно, че се срамува. Замисли се. Можеше да отиде, да се уедини в някой ъгъл, където няма да я забелязват, и да остане там, докато веселбата приключи.

— Добре — каза тя.

— Честна дума, ако се оставиш изцяло в моите ръце, ще направя така, че да изглеждаш чудесно — обеща Изабел, готова да приеме предизвикателството.

Дейзи погледна отражението си в малкото пукнато огледало над мивката. Имаше зачатъци на двойна брадичка, а косите й изглеждаха проскубани. На носа й се бе появила пъпка. Бе така погълната от писането, че още повече бе занемарила външния си вид.

— Добре, ще ти дам възможност да опиташ — отвърна тя.

Изабел плесна с ръце.

— Не се тревожи. Ще се получи.

Докато времето ставаше все по-студено, Дейзи се постара да не мисли за коледния бал. Все пак наближаваше краят на срока, който тя очакваше с нетърпение. Бе напечатала първата глава от романа си и я бе изпратила по пощата. Беше едва хиляда и петстотин думи. Дали не бе твърде кратка? Надяваше се да не е. Поне имаше за какво да мечтае. Всички момичета харесваха стила й. Бе започнала да вярва, че наистина има талант. Изабел непрекъснато й повтаряше, че ще стане новата Джили Купър. Чувстваше се по-щастлива и бе свалила няколко килограма. През следващия свободен уикенд двете отидоха да обиколят магазините в Уитъмбъри. Дейзи си купи по няколко броя от всички издания за хора с писателски амбиции. Изпълниха я със смесени чувства на надежда и отчаяние. От една страна, имаше очерци за издатели и традиционни автори и интервюта с писатели, които минаваха за популярни, макар и да не бе чувала за тях. Но от друга, на снимките всичко изглеждаше пошло и като че ли всички бяха с посивели коси, над петдесетгодишни. Присъстваха на конференции в занемарени хотели в Брайтън, печелеха конкурси, организирани от списанието, и явно плащаха за курсове по писане чрез кореспонденция. Хвалебствията за резултатите от тези курсове бяха от рода на: „Благодарение на вашия курс публикуваха мой разказ във «Фишинг Мантли» и спечелих шестдесет лири!“.

Дейзи не желаеше да прави подобни неща. Искаше да напише голям бестселър. Може би бе твърде амбициозна.

Не, тайно вярваше, че ще спечели конкурса на „Къмпани“. Най-популярните момичета в „Сейнт Мерис“ харесваха творението й, а те никога не грешаха.

Осма глава

— Добре.

Изабел тръсна червените си коси и критично огледа Дейзи.

— Не съм сигурна — възрази тя.

Погледна отражението си. Беше се опитала да пази диета, но не бе имало полза. Видя познатите издути бузи и се изпълни с обичайното презрение към самата себе си. Опитът да се издокара бе безсмислен. Единственото, което помагаше, бе да не мисли за себе си.

Писането бе добър начин. Емили, героинята й, бе слаба, с изпъкнали скули и стегнат бюст. Разцъфващата любов между нея и Рори, собственик на замъка Крейди, бе далеч по-интересна от терзанията на Дейзи Маркъм заради дискотеката в „Чатсфорд“.

— Каза, че ще се оставиш в моите ръце. Довери ми се — настоя Изабел.

Дейзи наклони глава встрани. Късите коси бяха сплъстени и залепнали от боята. Изабел я бе намазала и според твърдението на картонената опаковка косите й трябваше да добият „наситен тъмнокестеняв цвят“. В момента имаха цвят на развалена храна.

— Мисля, че е твърде късно — промърмори Дейзи.

Тактиката й на омразните дискотеки и купони, които не можеше да избегне, бе да намира някое тихо кътче и да се слива с тапетите. Да бъде незабележима.

Часовникът на Изабел запиука.

— Тридесет минути. Добре. Сега ще те измием. Наведи глава назад, ако обичаш — Дейзи се наведе над напуканата мивка. Студеният ръб се вряза в тила й. Усети как Изабел завъртя кранчетата и обля косите й, а после втри от балсама, който вървеше в комплект с опаковката боя. Бе платила цели пет лири за всичко това. Надяваше се да си е струвало.

Вратата се отвори със скърцане. Дейзи се опита да надигне глава, за да види кой е.

— Не мърдай — Изабел натопи пръсти в голяма чаша и пръсна още вода на косите й. — Здравей, Виктория.

— Трябва да бъдете готови до седем — каза тя. — Автобусът чака. Какво правите?

— Не е твоя работа — троснато отвърна Изабел.

Виктория заговори със звънлив глас.

— Разкрасяваш Дейзи? Колко хубаво — каза тя с тон, който издаде, че се съмнява в успеха й.

Преди да излезе от стаята, Дейзи я чу да се подсмихва под носа си.

— Стига — рязко изправи гръб. — Изабел, няма смисъл. Няма да ходя никъде.

— Трябва. Ако не дойдеш, всички ще забележат — красивото лице на приятелката й застана срещу нейното. — Ще стане още по-лошо. А сега стой мирна, докато те изсуша със сешоара.

Дейзи се загледа през прозореца, докато Изабел оформяше прическата й. Беше шест и половина и вече бе тъмно и студено. Декемврийският хлад витаеше във въздуха. Дворът на „Сейнт Мерис“ бе осветен от фаровете на големия автобус, спрял пред централния вход. Край него се събираха учители. Госпожица Крауфорд бе облечена с кървавочервена сатенена рокля, която подчертаваше хилавото й тяло. Въпреки силната светлина, Дейзи успя да забележи, че в мастиленосиньото небе проблясват звезди. След малко щеше да стане мразовито. Носът й винаги почервеняваше от студа, като на елена Рудолф. Щеше да помоли Изабел да й сложи мъничко повече пудра.

— А сега грим — каза Изабел. — Малко руж, но без да прекаляваме… Не мърдай… Нямаш нужда от спирала. Миглите ти са невероятни…

— Искам да видя на какво приличам. Сигурно изглеждам като клоун — промърмори Дейзи.

— Почакай да свърша. Затвори очи, ако обичаш.

— Тези сенки са розови — ужасено извика Дейзи.

— Бледорозовото се съчетава чудесно с червеникава коса. А сега затвори очи. Благодаря. Най-сетне.

Когато бе готова, Изабел накара Дейзи да облече роклята, която бе избрала за нея. Бе истински кошмар, когато бяха тръгнали да обикалят магазините за подходящ тоалет. Дейзи не искаше дори да мисли за тялото, което бе видяла в голямото огледало в пробната. Подпухнало и грапаво като портокалова кора, с огромни задни части, бричове и дори възглавнички под коленете. Преди да се погледне на светлината на неоновата лампа в онзи магазин, не знаеше колко грозна гледка представлява всъщност. Бе преглътнала сълзите и благодарила на Бога, че е сама. Изабел се бе съгласила да изчака отвън. При вида на отражението си Дейзи изпита желание да заживее съвсем сама на далечен остров, където няма да я вижда никой, освен някоя и друга птица.

Нищо чудно, че никога не ходеше да си купува дрехи.

Изабел бе взела нещата в свои ръце и бе избрала рокля в същия размер като всички, които Дейзи бе отхвърлила. Беше твърде скъпа, но тя бе прежалила парите само за да се измъкне от магазина и жестоките огледала в него. Сега успя да се натъпче в нея. Беше тясна, но се оказа подходящ номер. Горната част бе стегната като корсет и скриваше издутото й шкембе, а полата бе с две набрани фусти, които почти прикриваха тлъстините на ханша и бедрата й. Цветът бе практичен — тъмночервен, почти черен.

— Няма да личат петна от вино — бе казала Изабел.

Сега приятелката й затвори ципа на гърба й и провря теленото копче на тила през кукичката.

— Чудесно. Можеш да се обърнеш към огледалото.

Дейзи отмести ръце от лицето си и примигна. Едва позна момичето, което я гледаше от огледалото. Косите й изглеждаха красиви, кафяви, с лек червеникав оттенък и подвити така, че почти прикриваха двойната й брадичка. Изабел наистина разбираше от грим. Розовите сенки подчертаваха сините й очи, фон дьо тенът изравняваше цвета на кожата й, а с руж бяха загатнати скули, каквито тя нямаше.

Роклята бе тъкмо за нея. Изглеждаше с пищни форми, но нима това бе лошо? Къс жакет от черна дантела прикриваше пълните й ръце, а бродерията във вид на паяжина им придаваше деликатност. Недостатъците на фигурата й бяха почти наполовина невидими. Естествено, стегнатият корсаж повдигаше едрия й бюст, който бе единственото достойнство на тялото й. Гърдите й се подаваха над коприненото деколте като издути пухени възглавници.

За първи път от детството си Дейзи изпита задоволство от външността си.

— Ооо! Благодаря.

— Ослепителна си — увери я Изабел.

— Моля те — Дейзи погледна дългите руси коси на приятелката си, прозрачния гланц на устните й и бледосинята й копринена рокля. — Няма смисъл да лъжеш. Поне не изглеждам толкова ужасно, колкото друг път.

— Ще бъдеш звездата на вечерта — въодушевено каза Изабел.

Дейзи се усмихна глуповато.

— Побързайте и двете — Ема подаде глава през вратата. — Седем часът е… Господи, Дейзи! Изглеждаш изумително.

— Наистина ли мислиш така? — свенливо попита Дейзи.

— Прекрасна си.

Изабел я задърпа за ръката.

— Да вървим. Нямам търпение.

Госпожица Крауфорд и господин Джеймс, учителят по математика, който, изглежда, не се чувстваше удобно с наетия костюм, провериха момичетата по списък, преди да се качат в автобуса. Петдесет тийнейджърки едва се побраха на сивите седалки с оранжеви шарки, сред шумолене на сатен и тракане на токчета. Дейзи не можеше да носи обувки с висок ток, защото краката й се подуваха. С тази рокля нямаше нужда.

Няколко момичета й казаха, че изглежда страхотно.

Виктория мина покрай нея и подигравателно повдигна вежди.

— Каква трансформация. Кога ли ще се превърнеш отново в тиква?

— Каляската се е превърнала в тиква — поправи я Арабела, която бе с рокля от черен сатен и обици с истински диаманти.

— Е, все пак говорим за Дейзи — шепнешком й напомни Виктория, така че Дейзи да чуе.

— Не й обръщай внимание — каза Изабел. — Просто завижда. Казах й, че ще участваш в конкурса на „Къмпани“, и оттогава е още по-гадна. Ужасява се, че ще спечелиш.

— Мислиш ли? — попита Дейзи със задоволство.

— Моля за внимание, момичета — каза госпожица Крауфорд. — Не забравяйте, че всички трябва да се приберете до единадесет. И никакъв алкохол, с изключение на шести курс. Наказанието е изключване.

— Охо! — обади се Виктория.

Автобусът премина през дивния пейзаж на Съри. Дейзи се взираше навън през прозореца, докато Изабел и Ема си бъбреха за момчета. Приятно й бе да гледа клоните на дърветата край тесните селски пътища, които се търкаха в стъклото и селата с къщи от червени тухли, осветявани от фаровете. Радваше се, че бе излязла от „Сейнт Мерис“. Искаше й се пътуването да трае цяла нощ. Но малка част от нея тайно се вълнуваше. Изглеждаше по-добре от всякога. Може би някое момче щеше да я покани на танц. Със сигурност не привлекателно момче. Може би в „Чатсфорд“ имаше някой шишко на нейната възраст, който очакваше тази дискотека с ужас като нея. Дейзи погледна отражението на лицето си в стъклото на автобуса. Наистина бе хубаво. Най-популярният комплимент към пълничко момиче бе, че има хубаво лице, но при нея това не бе лъжа. Проклинаше се заради слабостта си към сладкишите. Господи, как й се хапваше нещо сладичко точно сега…

— Стигнахме! — извика Виктория.

Момичетата долепиха лица до стъклата. „Чатсфорд“ бе голямо здание във викториански стил, с чакълена алея и каменни лъвове и кули, пародия на готически орнаменти. Имаше стандартна архитектура на държавно училище. Но им се струваше екзотично, защото бе пълно с момчета.

Големите старинни фенери пред входа бяха запалени и под тях стояха учител и тълпа момчета с черни костюми.

— Какво правят? — запита се Изабел. — Защо са излезли?

— Оо, за да ни посрещнат и огледат — отвърна Ема и едва надвика смеха на останалите.

— Добре, момичета — каза госпожица Крауфорд. — Слезте от автобуса една по една, ако обичате. Виктория Кембъл, ти тръгваш първа.

— Да, госпожице Крауфорд — съгласи се Виктория, разтапяйки се от любезност. Изправи се с прилепналата си, почти прозрачна златиста рокля, метна коси назад и слезе по стъпалата с ослепителна усмивка на кинозвезда.

Някой повлече Дейзи към пътеката и тя се озова в колоната, която вървеше към вратата. Чу подсвирквания и подвиквания.

— Девет! Девет! Девет! — скандираха мъжки гласове.

Дойде ред на Ема да слезе.

— Осем! Девет! Осем!

— Какво правят? — просъска Дейзи зад Изабел.

Приятелката й бе избутана до стъпалата. Проследи я с поглед, докато слизаше сред хор от подвиквания.

— Десет! Десет! Да!

Дейзи тръгна след нея. За миг настъпи тишина, а после прозвуча смях. Тя смутено погледна момчетата. Някой се осмели да извика:

— Две.

Друго момче жестоко възрази:

— Толкова много?

Изабел я задърпа за ръката, докато стоеше като вцепенена и примигваше, и я отведе настрана. Едва тогава Дейзи осъзна, че са й поставили оценка по десетобалната система.

Избухна в плач и побягна към входа на училището през тълпата ухилени момчета. Вълна на срам и унижение заличи всичко на света от съзнанието й.

— Копелета! — изръмжа Изабел и се втурна след нея.

Дейзи се залута в коридора с дъбова ламперия и големи дърворезби, представляващи портрети на бивши ректори и капитани на отбора по крикет, чиито имена бяха гравирани със златни букви. Имаше мраморни бюстове, лъскави гранитни плочи на пода и вази с цветя. Докато търсеше тоалетната, по пълните й бузи потекоха сълзи.

— Дейзи!

Изабел я настигна и я сграбчи за дантеления жакет.

— Остави ме на мира — проплака Дейзи. — Изглеждам като клоун.

Приятелката й отвори най-близката врата и я блъсна в празна класна стая. Натисна ключа за осветлението и разтърси раменете й.

— За бога, изтрий очите си — почти изкрещя Изабел. — Трябва да се стегнеш. Не бива да те виждат така.

— Вече е твърде късно — каза Дейзи. Очите й бяха зачервени, от носа й се стичаха сополи и бе бледа като призрак. Ружът смешно се открояваше на страните й. — Не мога да повярвам, че успя да ме придумаш да дойда тук, Изабел. Толкова съм дебела и грозна. Разбира се, че никое момче не би ме харесало.

— Вземи — Изабел отвори малката си копринена чантичка й извади пакет носни кърпички. — Изтрий сълзите. Ще бъдем тук до единадесет. Трябва да…

Дървената врата проскърца и рязко се отвори. Стомахът на Дейзи се сви. Господи, ставаше все по-лошо. Някой от учителите от „Чатсфорд“ щеше да влезе и да я види в това състояние…

— Какво правите тук, по дяволите? — Виктория Кембъл изгледа двете си съученички с явно презрение. — Излизайте. Момичетата могат да стоят само в залата или тоалетната.

— Имам идея, Виктория — каза Изабел. — Защо не се разкараш?

Хлътналите бузи на Виктория се зачервиха.

— Аз съм капитан на отбора. Ще правите каквото ви наредя.

— Подреди следните думи в популярна фраза: „майната, си, на, върви“ — просъска Изабел.

Виктория погледна Дейзи.

— За какво плачеш? Дадоха ти цели две точки. Обикновено получаваш нула.

— Оцениха ме по-високо от теб — напомни й Изабел. — Още преди да разберат каква змия си.

— Ела в залата или ще повикам госпожица Крауфорд — заплаши Виктория. — Довлечи и нея.

Посочи с пръст разтрепераната Дейзи, излезе и затръшна вратата.

— Нали не искаш да дойде госпожица Крауфорд? — промълви Изабел с умоляващ тон.

— Не, не искам!

Дейзи се бе поуспокоила. Не искаше Виктория да триумфира и нямаше да й достави това удоволствие. Изабел бе права да я прати на майната си.

— Ще ми дадеш ли кърпичка? — попита тя.

— Дръж — отвърна Изабел.

Дейзи погледна вярната си приятелка. Стори й се малко сърдита. Знаеше, че Изабел би предпочела да танцува с Том Райс. Непрекъснато говореше за него.

Най-сетне тя изтри сълзите, издуха носа си и няколко пъти си пое дълбоко дъх.

— Добре. Да отидем на бала. Ще се опитам да отмъкна малко алкохол от шести курс — тръсна глава назад, имитирайки мятане на дълги коси. — Не изглеждам толкова зле. Ако не искат да танцуват с мен, те губят.

Отвори вратата със замах и леко побутна Изабел към коридора.

Щом влязоха в „балната зала“, която всъщност бе столова с временно изнесени маси, малко разноцветни светлини и лъскаво кълбо на тавана, Дейзи успя да намери тоалетната, предвидена за ползване от момичетата. За щастие остана сама там. Всички други момичета търсеха тъмни кътчета за уединяване с приятелите си или вееха коси и поклащаха стегнатите си задни части с надеждата да си намерят партньори сред пъпчивите момчета с черни фракове…

Дейзи леко се усмихна и си помисли: „Добре, лицето, което ме гледа от огледалото, е закръглено, но нима изглежда по-зле от лицата на кривозъбите ми връстници отвън, които са покрити с акне?“ Бе забелязала един младеж с безброй пъпки, наподобяващи изригващия вулкан Етна, друг с очила със стъкла, дебели колкото дъното на бутилка кока-кола, а трети с огромни скоби на зъбите. Извади безплатната мостра от парфюм, която бе получила заедно с едно списание и бе сложила в чантичката си, втри малко в китките и шията си и уверено влезе в залата.

Трябваше на всяка цена да се възползва от възможността да си отмъсти. Все пак не бе единствената, която щеше да прекара ужасна вечер. Тя бе писателка. Щеше да седи, да наблюдава и да си води бележки. Копнееше за червената си тетрадка, но я бе оставила в стаята си в общежитието. Трябваше да нахвърля записките мислено. Запристъпва, представяйки си, че е величествен испански кораб, като онзи от поемата, която бяха изучавали преди седмица. Устреми се към свободно място на скамейката до стената. Изабел и Ема вече си бяха намерили кавалери и танцуваха с тях. Дейзи се надяваше единият да е Том Райе. Виктория, Арабела и повечето други момичета бяха сами на дансинга.

Изведнъж й стана ясно как ще премине вечерта. Въпреки официалните костюми се очертаваше скучна детска дискотека, на която през две трети от времето момчетата ще си щъкат на групички и ще кроят планове как да се доберат до малко сайдер, а момичетата ще танцуват едни с други и ще се преструват, че не желаят присъствието на момчета в компанията си. Когато момчетата най-сетне съберяха кураж да ги заговорят, дискотеката щеше да бъде към края си. Обикновено едно момче поканваше едно момиче на танц и другите се осмеляваха да го последват. Танците траеха не повече от пет минути, защото хората бързаха да разтребят. Поглеждаха се часовници, момчетата се мъчеха със закопчалките на сутиени, натъпкани със салфетки, следваше кратко преплитане на езици лампите светваха. Момичетата си тръгваха с истеричен смях и надежда за телефонни обаждания, а момчетата се надлъгваха на кого Джо Смит е позволила да пъхне ръка под бикините й.

Вътрешният й монолог я накара да се засмее. Виктория Кембъл, която се кълчеше на последния хит на „Банана рама“ края на дансинга, я чу.

— Не ми се смей, прасе такова! — просъска тя и се изчерви.

— Не мога — отвърна Дейзи. — Танцуваш ужасно. Най-добре стой до масата с напитки.

— Извинете — обади се нечий глас.

Дейзи се обърна. Зад нея бе застанало високо, кльощаво момче. Костюмът му стоеше безупречно, но личеше, че е слаб, като вейка.

— Ще имам ли честта да потанцувате с мен?

Виктория тържествувайки развя коси, приближи се към него и зелените й очи светнаха срещу Дейзи. Но се отдръпна, когато вместо на нея момчето подаде костелива ръка на Дейзи.

Виктория бързо се отдалечи, като змия, набодена с пръчка, но Дейзи се поколеба. Нима можеше да бъде сигурна, че това, не е още една жестока шега?

Вдигна поглед към лицето на момчето. На него бе изписан ужас.

Дейзи добре познаваше това изражение. Такова бе и нейното всеки ден. Издаваше очакване на унижение.

— С удоволствие — отвърна тя и на лицето й засия усмивка. Долови в очите му смесица на радост и облекчение.

— Тръгваме ли?

Когато минаха покрай Виктория, тя прошепна на Дейзи:

— Не се и надявай на нещо по-добро, Маркъм.

Изабел, която танцуваше с Том Райс, с удивление забеляза, че Дейзи е на дансинга.

— Кое е онова момче? — попита тя.

— Едуард Пауърс — отвърна Райс. — От чудесно семейство е. Доста богато. Умен е, но е малко ексцентричен. Кое е дебелото момиче? Приличат на Джак Спрат и жена му — засмя се той.

Изабел го удари.

— Млъквай! — размаха ръка към Дейзи. — Това е страхотно. Сега всички ще я видят да танцува.

Когато Дейзи се раздели с Едуард в единадесет, той й целуна ръка. Изпита огромна благодарност към него и се наложи да прехапе устни, за да не изрече това на глас.

— Надявам се, че някога ще се видим отново — каза той със старомодна любезност.

— Разбира се — увери го Дейзи. Не изпитваше никакво влечение към него, но не би допуснала да го накара да страда дори и секунда. — Ето телефонния ми номер.

Госпожица Крауфорд поведе момичетата към автобуса като овчар стадото си и докато Дейзи се качваше, всички нададоха викове.

Бе преживяла един от най-щастливите мигове в живота си.

Девета глава

— Искаме да поздравим Дейзи Маркъм — заговори сестра Клер с плътния си глас в тържествената зала. Подпря се със сбръчканите си ръце на дървената катедра и погледна момичетата, които седяха кротко на редовете със спретнатите си тъмносини униформи. — Дейзи е класирана на трето място на националния писателски конкурс и макар и да не получи голямата награда, представянето й е достойно. Сигурна съм, че всички се гордеем с нея.

Дейзи седеше на лакираната скамейка до Изабел и Ема, които въодушевено изръкопляскаха. Цялото училище я удостои със заслужени аплодисменти. Чу Виктория злобно да мърмори зад гърба й. Госпожица Крауфорд бе позеленяла от яд на мястото си сред другите учители. Хубаво бе, но Дейзи не се чувстваше удовлетворена. Трето място. Нито първо, нито дори второ. Очакванията й не се бяха оправдали.

— Ела да приемеш почетната грамота, Дейзи — развълнувано каза сестра Клер.

Дейзи се изправи и тръгна към нея с фалшива усмивка. Не желаеше да издаде разочарованието си. Пълен провал. Всички обичаха възрастната директорка със закачливия блясък в очите и дългите поли от туид, които обикновено носеше. Сестра Клер винаги се радваше на успехите на „своите момичета“. Явно смяташе, че това е голямо постижение за Дейзи. Резултатите й в училище бяха достатъчни, за да влезе в университет, но не в Оксбридж, Единбург или дори второкласните висши учебни заведения в Лондон и Дърам. Беше се разминала с прехвърляне в политехнически клас, но на косъм, така че никой не предвиждаше академични лаври за нея.

„За какво ми е тази глупава грамота?“, помисли си Дейзи докато се качваше на подиума.

— Браво, скъпа! — весело каза сестра Клер и й подаде луксозния лист хартия със златисти кантове. — Усмихни се за училищното списание.

„Господи, не и това унижение!“ Дейзи се изчерви, но успя да разтегне устни. Невероятно висока ученичка от шести курс със съвършено прави крака, малки гърди и дълги лъскави коси, които бяха запазена марка на момичетата от „Сейнт Мерис“ застана пред нея и я снима за страниците на „Газет“.

Сега всички родители, както и цялото училище щяха да узнаят, че не е победила в конкурса.

„Трябва да изпитвам благодарност“, каза си Дейзи.

Но не можеше. Чувстваше се като неудачница, проиграла единствения си шанс.

— Можеш да се върнеш на мястото си, скъпа — каза сестра Клер.

— Благодаря, сестро — промълви тя.

— Какво ще кажеш за този?

Изабел стовари пред Дейзи поредния проспект. Тупна върху купчината други брошури, разпилени на леглото й.

— Университет „Ракъм“ — прочете Дейзи. — Малък университет в сърцето на историческия град Оксфорд… О, стига, в Оксфорд има само един истински университет. Всички останали са колежи за секретарки и училища, лепнали към имената си думата „колеж“, за да подлъгват глупави американци, които си въобразяват, че имат нещо общо с Оксфордския университет.

Изабел се засмя.

— Вярно е за повечето. Но „Ракъм“ не е толкова лош. Имат изискване за прием две петици и една четворка. Лесно би се справила. Можеш да изкараш и три петици, ако обръщаш малко повече внимание на ученето.

Дейзи се нацупи.

— Всички предмети са толкова скучни.

— Разбира се. Но трябва да положиш усилие. Специалности те са свързани с изкуствата. Изучават се история, френски, литература, история на изкуството… и е близо до университета „Крайст Чърч“. Само помисли колко интересни хора можеш да срещнеш там. Впрочем — многозначително продължи Изабел — разбрах, че Едуард Пауърс ще следва в „Крайст Чърч“.

Дейзи въздъхна.

— Голяма хитруша си, а?

— Миналия уикенд излязох с Том.

— Как мина? Много повече се интересувам от твоя любовен живот, отколкото от това, което се опитваш да ми уредиш.

— Той спомена — невъзмутимо продължи Изабел, — че Едуард иска да знае къде ще кандидатстваш ти.

— Едуард Пауърс е приятно момче.

— Така каза и след последната ви вечеря заедно.

— Но не си падам по него — добави Дейзи и удари с крак по пода. — Никак. Не харесвам толкова кльощави момчета. Предпочитам да имат мускули. Знам, че не съм първа красавица и трябва да бъда благодарна на Едуард, че танцува с мен и се интересува що за човек съм. Но по-добре да остана сама, отколкото да се срещам с някого само защото съм… отчаяна дебелана, която трябва да тръгне с първия, решил да я заговори.

По бузите й изби руменина, най-ярка в средата, както когато бе дълбоко засрамена. За първи път бе толкова откровена с Изабел. Всъщност и със себе си.

За секунда приятелката й загуби ума и дума.

— Но навярно го харесваш като приятел — каза тя.

— Разбира се. Той наистина ми е приятел — усмихна се Дейзи. — Толкова е умен. И е страхотен джентълмен. Как може човек да не го харесва?

— Е, добре тогава. Аз ще кандидатствам в „Сейнт Анс“, така че ще имаш двама приятели. Освен това винаги си казвала, че държиш мястото да бъде красиво.

— На всяка цена — Дейзи най-сетне прояви интерес. — Не бих понесла да живея в сив индустриален град. Имам нужда от зеленина или поне красиви сгради.

— „Ракъм“ е от червени тухли — осведоми я Изабел, — но околността е прекрасна. Разходките из Оксфорд ще бъдат много приятни. Освен това има много музика, камерни представления, беседи. Можеш да членуваш в синдиката…

Дейзи погледна проспекта.

— Не е зле да започнеш да четеш по литература.

— Ако трябва да изуча повече от една Шекспирова пиеса, ще полудея. Приятели, романтика, селяни, шибана работа — каза Дейзи.

Изабел избухна в смях.

— Ужасна си. Причината е в госпожица Крауфорд. Тя прави всичко толкова противно.

— Може би история на изкуството. Нямам нищо против чести посещения в галерии и музеи.

— Тогава действай — широко се усмихна Изабел. — Благодари на щастливата си звезда, а не на мен. Трябва да зубря по три часа на вечер за кандидатстването в Оксфорд.

— Да.

Дейзи се усмихна на приятелката си, но мислите й бяха саркастични. „Трябва да се радвам, че не съм от класата на Изабел!“ Голямо щастие бе това, че тя нямаше шансове за Оксфордския университет. Едва ли някога щеше да блесне с нещо.

Близо до върха, но не и на него. Сякаш й бе писано да живее така.

Дейзи прекара следващите шест месеца в учене без особено старание. Подигравките почти бяха престанали, откакто Едуард Пауърс бе дошъл в училището, за да я види. Виктория Кембъл и подмазвачките й подхвърляха жестоки реплики, че Едуард тежи четиридесет килограма с мокри дрехи, но не ги изричаха твърде често. С известно злорадство Дейзи осъзна, че й завиждат.

За момичетата като Виктория не бе от значение дали едно момче изглежда добре, щом има пари и наследствена титла.

След смъртта на баща си Едуард щеше да стане сър Едуард, а съпругата му лейди Пауърс. Дейзи осъзна каква снобка е Виктория едва когато видя реакцията й, след като Изабел й каза, че Едуард е син на баронет. Съперницата й стана бледа като платно, а по-късно Дейзи изпита задоволство, когато я завари в библиотеката, забила нос в том на „Бъркс“, отворен на страница „Пауърс“.

— „Хадли Парк“ — мърмореше Виктория на новата си вярна сянка Катрин Джаксън. — Осем акра гора с дивеч, сграда от осемнадесети век, езеро и…

— Не си прави труда, Виктория. Зает е — тържествувайки каза Дейзи. После се упрекна за думите си, защото самата тя не проявяваше интерес към Едуард. Но изражението на Виктория й бе достатъчно.

— Твоят кльощак не ме интересува — отвърна Виктория, но се изчерви. — Двамата сте страхотна двойка.

— Да, да — Дейзи докосна герба на фамилията Пауърс и самодоволно се усмихна. — Яд те е, нали?

След това излезе, без да вземе учебника по история, за който бе дошла. Тръгна си като победителка.

Оттогава Виктория я избягваше, както и повечето други жестоки момичета. Дейзи се убеди, че преценяват съученичките си по стандарта на момчетата, с които излизат. Щом Дейзи бе привлякла вниманието на богаташки син, значи не бе такава неудачница. Въпреки че бе същата дебелана като преди, със същите лоши оценки.

През последните си години в училище Дейзи бе незабележима. Дори Изабел не я безпокоеше често, защото знаеше, че вече не се нуждае от закрила. Престана да пише и я завладя пълно безразличие. Издържа изпитите и успя да завърши с две много добри и една добра оценка, от което родителите и учителите й бяха безкрайно доволни.

Знаеше, че би могла да постигне и повече, но не виждаше смисъл.

Бе приета в „Ракъм“ със специалност история на изкуството и се обади, за да потвърди, че ще постъпи там. Когато родителите й пристигнаха да я вземат от „Сейнт Мерис“ за последен път, Дейзи изпита облекчение.

Вече бе зрял човек. В Оксфорд със сигурност щеше да бъде различно. Време бе за промяна в живота й.

Десета глава

— Престанете да живеете от заплата до заплата!

Героите от образователното предаване гледаха Роуз със сияещи лица. На екрана се появи мъж малко над двадесетте, който спря с жълто порше пред красива къща в предградията с грижливо поддържана градина.

— Да! — каза плътният глас. — И вие можете да постигнете мечтите си с недвижими имоти! Няма смисъл да живеете под наем! Можете да закупите жилище без много усилия! Започнете от нулата! Заделяйте пари всеки месец!

Роуз стана и угаси телевизора.

— Мамо, колко е кредитът ти? — попита тя.

Майка й се засмя, докато разбъркваше макароните.

— Какъв кредит? — отвърна тя.

След вечеря Роуз каза на майка си, че отива в библиотеката.

— Добре, скъпа — госпожа Фиорело се усмихна с гордост, доволна, че Роуз най-сетне е решила да се залови сериозно с ученето. Успехът й се бе влошил, но родителите й приписваха това на стреса. Роуз имаше чувство за отговорност, знаеха, че ще влезе във форма.

Тръгна към неприветливата сграда на три преки от дома й. Носеше празна раница. Влезе първо в отдела за инвестиране в недвижими имоти, а после в отдела за управление на личните финанси. Десет минути по-късно се прибра с цял товар книги.

— Ще дойда по-късно — каза тя на родителите си. — Уча за нещо специално.

— Какво е, скъпа?

Роуз се замисли.

— Индивидуална задача.

Затвори се в новата си спалня и сложи взетите от библиотеката книги на бюрото, което Пол й бе купил на старо от оказион. Стаята бе оскъдно обзаведена. Връстниците й окачваха по стените си плакати на „Деф Лепард“ и „Мотли Крю“ или на Мадона и „Бийсти Бойс“, а Роуз Фиорело предпочиташе черно-бели снимки на небостъргачи, които купуваше с намаление, за петдесет цента. Живееше в мръсния Бронкс с ниски сгради и ниски наеми, но мечтаеше за огромни здания от лъскав гранит и огледално стъкло, издигащи се до небето.

Тези книги щяха да бъдат началото. Роуз наведе красивата си глава и лъскавите й гарвановочерни коси се разпиляха по дървения плот пред нея, когато започна да чете.

След по-малко от час й стана ясно, че изразът „от нулата“ е подвеждащ. Главите, озаглавени „От нулата“, разглеждаха въпроса за получаването на кредит.

„Депозирайте хиляда долара в банка, помолете за гарантиран заем и…“

Откъде би могла да намери хиляда долара?

„Вземете назаем от свои близки“, съветваха авторите.

Да, разбира се. Много отчаяни хора биха платили по триста долара за този курс по бързо забогатяване, за да разберат, че голямата тайна е да вземат пари назаем от близки. Ако човек имаше богати роднини, които биха могли да му дадат хиляда долара назаем, нима би имал нужда от тези книги?

Роуз не се отчая. Знаеше, че ако можеше да се купи недвижим имот със заем, без да има гаранции, никой не би живял в наето жилище. Родителите й плащаха наема си всеки месец и никога вече не виждаха тези пари. Никой не би постъпвал така, ако не бе принуден.

Все пак трябваше да има начин.

Замисли се за парите, които упорито бе спестявала, докато работеше в счетоводната къща. Над две хиляди долара просто си стояха в банката. Кредитът на родителите й бе нищожен. Роуз поразмишлява върху това и отново се върна към книгите.

Струваше й се просто. Трябваше да събере достатъчно пари за двуфамилна къща, да дава единия етаж под наем и да живее на другия… с наема щеше да плаща месечните вноски по ипотеката.

Разбира се, трябваше да намери подходящ имот на достатъчно ниска цена. След това да сключи изгоден договор за заем, да се присъедини към кредитно сдружение и да търси наематели. Имотът трябваше да се намира в район с голямо търсене на жилища под наем и тенденция за развитие…

Роуз чете, докато се стъмни, а после включи настолната си лампа и продължи.

Стресна се, когато вратата се отвори и баща й застана на прага по износен халат, с ръка над очите.

— Какво, по… Знаеш ли колко е часът, Роуз?

— Не.

Тя потърка очи. Пареха, но досега не бе обърнала внимание на това.

— Два сутринта е. Лягай си! Утре си на училище.

Пъхна се в леглото и се опита да заспи, но бе твърде развълнувана. Дълго се мята, изпълнена с адреналин. Със сигурност имаше по-добър начин за навлизане в света на недвижимите имоти от този, който се предлагаше в книгите за бързо забогатяване. Роуз не бе наивна и разбра, че всичко е заблуда. „Шофиране за пари“. „Раздаване на брошури“. „Провеждане на семинар за недвижимите имоти“… Празни приказки. Как се постъпваше в реалния свят? Тя нямаше да започне изграждането на империята си по този начин.

Какво правеха професионалистите?

Най-сетне успя да поспи няколко часа, преди зората да я събуди. Никога не спускаше пердетата си. Естествената светлина бе най-надеждният будилник. Щом отвори очи, почувства прилив на вълнение, въпреки умората си.

Във всички книги се говореше за оценка на имоти. Независим експерт трябваше да оцени жилището за банката. Без това не можеше да се закупи къща. В книгите за бързо забогатяване се предлагаха главно начини да се избегне заплащане на такса за оценка, която бе над сто долара. Но щом експертите знаеха истинската стойност на едно жилище, нима те не бяха хората в най-изгодно положение на света? Възможно бе дори да знаят къде може да се сключи най-добра сделка. За нищо на света не биха се оставили да бъдат изиграни. Как биха могли, щом работата им бе да знаят цената на всичко?

Роуз реши, че има на разположение две години, за да научи достатъчно. Докато стане на осемнадесет. Закле се на осемнадесетия си рожден ден да бъде собственик на къща.

Прибра книгите за недвижимите имоти в раницата си и облече ученическата си униформа, готова да се качи на автобуса за Манхатън, където бе продължила да учи. Родителите й бяха твърдо решени да запазят тази последна връзка с предишния си живот и Роуз бе съгласна. Искаше да бъде в Манхатън.

Там бе тръпката.

В този ден Роуз внимаваше в час само когато се налага, а в междучасията четеше книгите си. По обяд отскочи до телефонната кабина в коридора, в която имаше указател, прикрепен с верижка към стената. Извади химикалка и бележник, отвори на раздел „Имоти“ и започна да преписва имена и цифри.

— Хей! — Майк Частейн, звездата на училищния футболен отбор, почука на стъклото. Роуз му даде знак да се разкара. — Излез оттам, Фиорело!

— Когато свърша — троснато отвърна тя. Случайните срещи с Майк бяха най-неприятното нещо в това училище. Той бе най-харесваното момче, любимец на дългокраките руси клакьорки с бели три четвърти чорапи.

— Кучка! — изръмжа Майк и се обърна встрани.

Роуз два пъти му бе отказала да излезе с него, въпреки че, както всички знаеха, семейството й бе ужасно бедно, а той караше БМВ. Майк и приятелите му се бяха обзаложили кой ще хапне тази черешка и не можеше, да се примири, че все още не е спечелил.

Сега реши, че е крайно време да даде на Роуз добър урок. Вече не я смятаха за супермозък. Оценките й ставаха все по-ниски и бе сред най-често изпращаните в кабинета на сестра Елоиз. Учителите не биха се застъпили за нея така горещо, както когато бе перспективна кандидатка за стипендия в колеж.

Роуз излезе от кабината с бележника в ръка. Майк го грабна.

— Върни ми го! — изкрещя тя и посегна към него.

Майк се засмя и го дръпна.

— Плати си — каза той. — С целувка.

— При вонящия ти дъх? — отвърна Роуз. — Не се и надявай.

Тайфа хлапета се спряха да ги позяпат. Някои от тях се захилиха.

Изражението на Майк Частейн стана мрачно.

— Вдигам цената — каза той. — Искам да пипна циците ти.

— Мръсник! — просъска Роуз.

— Да видим какво има тук — Майк отново отдалечи бележника от ръцете й, за да я подразни. — „Оценка на недвижими имоти в Манхатън“. „Апрейзълс[1] Инкорпорейтид“ Охо — продължи да чете записките й с напевен тон: — „Норман Хъбърд Апрейзълс“. Мисля, че долавям нещо общо, Фиорело. На какво искаш оценка? На къща? Почакай, ти нямаш такава. Изритали са ви.

— Я се скрий някъде.

— С теб с удоволствие, малката — хвърли бележника към нея. Към тях се приближаваше учителка. — Колко тъп трябва да е човек, за да го изгонят от жилище с държавно контролиран наем? Бива си ги родителите ти, Роуз. Хей, имам петдесетачка, обади ми се, когато решиш да подпомогнеш семейния бюджет. И приятелите ми биха проявили интерес.

Роуз се нахвърли върху него и впи нокти в бузите му така дълбоко, че потече кръв.

Майк затаи дъх и повдигна ръце към лицето си. Хлапетата се разпръснаха и Роуз усети как нечия тежка ръка се стовари върху рамото й.

— Име?

— Роуз Фиорело — промълви тя.

Учителката бе с костюм от туид и намръщено изражение.

— Физическото насилие се наказва с изключване, госпожице Фиорело. Освен ако е при самозащита.

— Не съм я докоснал! — оправда се Майк.

— Не ме е ударил — каза Роуз.

— Вървете в кабинета на сестра Елоиз, госпожице Фиорело. Веднага.

— Сигурно обстановката тук те привлича — суховато отбеляза сестра Елоиз. — Доста често посещаваш този кабинет.

Роуз промърмори нещо, но монахинята не я остави да се измъкне. На челото на старицата, под бялата забрадка с тъмносиньо покривало, се появиха по-дълбоки бръчки и очите й, зелени и влажни, я пронизаха с поглед.

— Вдигни глава, момиче. Ще ти изложа своята теория — монахинята повдигна лист хартия пред очите й. — Беше пълна отличничка допреди осем месеца, когато баща ти загуби бизнеса си и се изнесохте от апартамента си в този квартал.

— Принудиха ни да напуснем.

— Да, зная — увери я сестрата, явно убедена, че няма за какво да се извинява. — Това е училище. Учителите ти се питат защо успехът ти се понижава, станала си недисциплинирана и не внимаваш в часовете. Но са чули какво говорят децата — Роуз едва сдържа усмивката си, когато я чу да нарича съучениците й „деца“. — Но — строго продължи сестра Елоиз, — както се казва на вашия жаргон, не на мен тези номера. Може да си упорита и своенравна, Роуз, но не си мързелива. Освен това не си податлива на стрес. Не вярвам, че си травматизирана заради финансовите проблеми на семейството си. Има някаква друга причина за поведението ти. Е, каква е?

Роуз потръпна, докато седеше на тъмночервеното кожено кресло. Би предпочела обичайната назидателна лекция и задържане след часовете…

— Причината да ударя Майк Частейн беше, че той… каза нещо лошо за баща ми…

— Не си нито глупава, нито петгодишна — укорително отбеляза сестрата. — Обидил е баща ти. Ако предпочиташ да се преструваш на наивна, твоя си работа, но не в този кабинет.

— Добре, сестра Елоиз — отвърна Роуз, поразена от резкия тон. — Обиди го. Освен това каза, че мога да изкарам пари като… като…

Погледна забрадката на монахинята и се изчерви.

— Разбирам — каза старицата. — Явно си го е заслужил, но насилието не е решение.

Роуз не бе сигурна дали е съгласна с това. Определено се бе почувствала по-добре, след като бе наранила онзи нахалник.

— Защо престана да се стремиш към висок успех?

— Не съм престанала.

— Уверявам ви, млада госпожице, не съм глупава.

Роуз отново се изчерви и запелтечи:

— Мисля… мисля, че училището не е толкова важно, колкото…

— Колкото какво?

— Печеленето на пари — довърши Роуз.

Сестра Елоиз въздъхна.

— Първо, някой беше казал, че само с хляб не се живее. Но разбирам, че тази гледна точка днес не е на мода. Второ, може и да не държиш на високите академични постижения, но спечелването на стипендия в университет от веригата „Айви“ би било добро начало за теб дори от материална гледна точка — очите й светнаха закачливо. — Ако следваш единия възможен път, ще започнеш от най-ниското стъпало в някоя компания и ще ти бъде нужен голям късмет, за да се издигнеш до средния ръководен персонал. Ако тръгнеш по другия, някой ден ще станеш изпълнителен директор.

— Има и трети път.

Роуз бе заела по-решителна поза и възрастната монахиня с облекчение забеляза, че разговаря с нея като с равна.

— И какъв е той?

— Да си намеря работа и да натрупам опит в някоя област, а после, когато усвоя тънкостите на занаята, да стана предприемач.

— Предполагам, че имаш нещо конкретно наум.

— Недвижими имоти — гордо отвърна Роуз.

Сестра Елоиз повдигна вежди.

— Струваш ми се твърдо решена.

— Така е.

— Предлагам ти сделка — каза монахинята. — Можеш да си намериш почасова работа, а аз ще се погрижа да не бъдеш претоварвана с домашни. Но не и напълно да ги елиминираш, вероятно ще се наложи да учиш през уикенда. Очаквам успехът ти да се повиши още от утре и да влезеш в колеж. Ако не полагаш повече усилия и не получаваш високи оценки, ще повикам родителите ти и ще им кажа всичко, преди да бъдеш изключена. Мисля, че мъката, която би им причинила, е достатъчна мотивация да избегнеш това.

Роуз се усмихна.

— Благодаря, сестра Елоиз. Още довечера ще се явя на интервюта.

— Не, тази вечер ще бъдеш наказана — каза сестрата. — Не толерираме физическото насилие. Това е всичко, госпожице Фиорело.

Роуз се яви на шест интервюта, докато най-сетне избра работно място. Намираше се в Бруклин и задълженията й се състояха в машинопис по два часа на вечер, почистване на офиси и заместване на администраторката в събота.

Постара се да извлече максимална полза от работата. Всяка седмица внасяше част от скромната си заплата в банка и се справяше с лекота. Изпълняваше досадните задачи възможно най-бързо и след две седмици пръстите й препускаха по клавишите светкавично, сякаш летяха, и можеше да открие мястото на всяка папка само с един поглед. Така й оставаше време да разговаря с експертите.

— Това ли е амбицията ти? — питаха те.

Роуз искрено отговаряше:

— Да.

Не бе трудно за вярване. Най-изявените специалисти по оценка на недвижими имоти носеха скъпи костюми и караха лъскави коли. Работата нямаше край, в трите щата бе пълно с имоти за оценяване. Много от най-добрите работеха дори нощем на бюрата си, за да имат повече време през деня за огледи. Роуз дори видя един амбициозен тридесетгодишен оценител да спи в офиса си.

Но осемдесетте бяха години на високи постижения. Никой не се колебаеше дали усилията си струват.

— Как го постигате? — не преставаше да пита Роуз.

— Ще ти кажа, когато имам време — със смях отговаряше Кийт Хардинг, тридесетгодишният експерт. — Това означава на куково лято.

Най-сетне Роуз започна да научава как се процедира. Първо получаваш адреса и квадратурата, а после отиваш на мястото, правиш измервания и снимки. Следва проучване за цените, на които са били продадени имоти от подобен тип в същия район, с приблизителна големина през последните шест месеца. Оценителите си бяха създали връзки с търговци на имоти и брокери на ипотеки, които им предоставяха нужната информация.

От значение бе не каква е реалната стойност на една къща, а колко би платил някой за нея. Работата на експерта бе да докаже това.

Всичко се свеждаше до избор на съпоставими имоти.

Естествено, брокерите на ипотеки и търговците на недвижими имоти винаги отчаяно се стремяха да осъществят сделката. Обаждаха се всеки ден и молеха за „пикантна хитрина“. „Вдигнете цената, кажете, че имотът струва повече, или губите партньорството си с нас“.

Това бе незаконно. Но беше и стандартна практика.

Ако оценителят се съгласеше, поемаше риск с банката. Можеше да бъде заведено дело за завишена оценка. Загубата на лиценз бе най-леката последица. Осъденият носеше отговорност за милиони.

Всичко това за сто и петдесет долара.

Добрите оценители правеха не само измервания и съпоставки, а и проучвания за цели квартали. Добиваха представа за жилищата, наемите, цените и адвокатските машинации.

Роуз усвояваше бързо.

Получи повишение. След известно време започнаха да й позволяват да прави снимки в събота. Обикаляше къщи с разтракан нисан втора употреба, собственост на шефа, фотографираше и получаваше повече пари. Експертите свикнаха с досаждането и въпросите й.

В събота вечер Роуз често оставаше в офиса, четеше доклади на вечерно осветление и запаметяваше всичко.

— Защо не си купиш нещо? — попита тя Кийт един ден, когато събра повече кураж.

Той нехайно махна с ръка.

— Кредитът ми не е голям. Вноските по ипотеките са високи, а наемателите създават само проблеми. За какво са ми излишни главоболия?

Всеки, когото попита, отговаряше по същия начин: на кого му били нужни подобни разправии? „На мен“, помисли си Роуз.

Щом свършеше работа в „Ричмънд Апрейзинг“, Роуз залягаше над учебниците. Най-много й допадаше историята и отново започна да й обръща внимание. Налагаше се. Сестра Елоиз я наблюдаваше зорко като орлица. Успехът й стана висок, както по-рано. Представи се блестящо на изпита CAT.

Родителите й преливаха от радост. И те, и учителите от „Лейди ъв Ейнджълс“ очакваха да получи стипендия. Единственият проблем бе, че Роуз заспиваше права.

След неделната литургия прекарваше целия ден в сън.

Веднъж Кийт дойде при нея с поредния адрес: „Мейпъл Лийф Драйв“ 22.

[1] Оценка, оценяване (англ.). — Б.пр. ↑

Единадесета глава

— Добро утро, курсисти.

— Добро утро, мадам Латур — отвърнаха всички в хор.

— Добро утро, мадам Латур — промърмори Попи.

Бяха я записали в курса по актьорско майсторство на мадам Мари Латур, прочута петдесетгодишна французойка, доайен на обучението на бъдещи актьори в Ел Ей. Въпреки невзрачната си черна рокля, която приличаше на боядисан чувал, и грубите си кафяви обувки, мадам Латур бе сигурен билет за Холивуд за богатите тийнейджъри. Изключително скъпите й уроци по актьорско майсторство бяха инкубатор за звезди. Коридорът и офисът на школата й бяха украсени със снимки в рамки, а на най-видно място стояха портретите на най-преуспелите. Очевидно „мадам“ се гордееше не само с двамата си възпитаници, получили „Оскар“, а и с изявяващите се на малкия екран като актьори в сапунени опери или водещи телевизионни игри.

Попи направи недоволна гримаса. Родителите й бяха спрели джобните й пари и я бяха принудили да посещава този курс. Най-лошото бе, че майка й бе задействала всичките си връзки, за да уреди записването й. В групата имаше дъщери на продуценти и вицепрезиденти на студия и бе трудно да се намери място за дете на адвокат по семейно право.

Знаеше, че родителите й тайно мечтаят да влезе във филмовия бизнес или поне в телевизията, на която не се гледаше толкова сериозно, но там бяха парите. Музиката със сигурност не влизаше в сметките, поне доколкото зависеше от тях. Фактът, че Попи обожаваше рока, нямаше никакво значение.

— Днес имате чудесна възможност — гласът на мадам Латур бе нисък и дрезгав, а над горната й устна трептяха бели косъмчета. — Ще усвоявате актьорските умения в люлката на изкуството. Разбира се, това не е просто занаят, а удоволствие… призвание… благородно… силно…

Слушателите й изглеждаха впечатлени. Бяха вперили погледи в нея и въздишаха.

— За добрата игра е необходимо въображение! — изкрещя „мадам“ и накара Попи да подскочи на чина си. Удари с черен бастун по земята. — Днес вие поемате към своята мечта!

Курсът бурно я аплодира. „О, да“, помисли си Попи.

— Превъплътете се в чаша кафе!

— Хей, това е страхотно — обади се пъпчиво момче с часов ник „Ролекс“, което седеше пред Попи. — Искам да кажа, невероятно вдъхновяващо.

Попи вдигна ръка. Знаеше, че не би трябвало, но не можа да се сдържи.

— Mademoiselle?

— Да, мадам Латур — заговори тя с неуважителен тон. Другите курсисти се обърнаха назад към нея и й хвърлиха убийствени погледи. Попи не им обърна внимание. — Как да изиграя чаша кафе? Това е неодушевен предмет. Никой няма да ни кара да изпълняваме роли на предмети. Искам да кажа, откакто в трети клас се правих на дърво…

Преподавателката властно вдигна ръка.

— Трябва да почувствате топлината… затвореното пространство… В пластмасова чашка ли сте или в сребърна кана? — въодушевено ръкомахаше. — Изборът е ваш!

Курсистите започнаха да тананикат и да се поклащат. Някои от тях се тресяха и издаваха пронизителни звуци. Един младеж се просна по очи на килима.

— Великолепно! — извика мадам Латур. — Той направо се разплиска на пода!

— Мамка му! — промърмори Попи. — Колко продължава този курс?

— Осем седмици — прошепна пъпчивото момче пред нея. — Супер е, нали?

— Татко — захленчи Попи. Бе облякла най-приличния си тоалет: копринена рокля с копчета и малки подплънки на раменете, сандали с тънки каишки и слънчеви очила, вдигнати на главата. — Обещавам, че ще бъда примерна в училище. Миналата седмица получих шестица по математика. Ходя на онзи курс…

— Няма да се отказваш — мрачно заяви баща й.

— За нищо на света — присъедини се майка й.

— Не искам да се отказвам. Страшно ми харесва! С Джонатан Епстайн доста си допаднахме — излъга Попи.

— Той е много мило момче — каза майка й малко по-спокойно.

Телефонът в съседната стая звънна и в хола влезе домашната помощница.

— Обаждане за госпожица Попи.

— Кой я търси? — подозрително попита баща й.

— Каза, че името му е Рик Перес — осведоми го прислужницата.

Попи почувства, че страните й пламват. Дланите й започнаха да се потят.

— Кой е този Рик? Откъде го познаваш?

— От курса по актьорско майсторство — излъга Попи. — Той е партньорът ми за следващата задача.

Майка й забеляза руменината по бузите й.

— Явно не е евреин, с такова име.

— Ма-а-мо-о! — изръмжа Попи.

Баща й махна с ръка и я остави на мира. Попи забърза към вратата и едва се сдържа да не изтича по коридора.

— Ало, Попи е на телефона — каза тя.

— Как си, бейби? — попита гласът на басиста.

Бяха изминали две седмици от изявата на групата в клуба и тя бе загубила надежда, че ще й се обади. През тялото й премина неописуема тръпка. Зърната на гърдите и изтръпнаха под старомодния памучен сутиен и усети прилив на топлина в корема.

— Защо не се обаждаш? — сърдито попита тя и изпита желание сама да се срита в пищяла.

— На път сме. Знаеш как е.

„Ще ми се да знаех“, помисли си Попи.

— Тази вечер ще свирим в „Уиски“. Искаш ли да те включа в списъка на гостите?

Попи бе като ударена от гръм.

— Не мога — прошепна тя със съжаление. — Налага се да стоя затворена у дома.

Той се засмя.

— Кажи ми, че си поне на шестнадесет.

— О, разбира се — излъга Попи. Ставаше все по-убедителна. Може би все пак не бе толкова слаба актриса.

— Какво ще кажеш да се видим утре на обяд? Знаеш ли „Нейтънс“? Около един?

Следващият ден бе учебен.

— Няма проблем — решително отвърна Попи. — Е, до утре — върна се и продължи да умолява родителите си. Вече наистина бе важно! — Ти знаеш, татко…

— Изтъкни една основателна причина да получаваш джобни пари — строго каза баща й. — Откъде мога да знам какво ще правиш с тях след онзи инцидент?

— Ами… всички други в класа могат да си купуват най-новите записи, да ходят на кино и да отскачат до кафенето, а аз нямам пари и се чувствам… — Попи ужасено сниши глас. — … като ученичка от бедно семейство.

Майка й видимо пребледня. „Да! Едно на нула“.

— Джери…

— При известни условия, Попи — баща й се опита да прикрие уплашеното си изражение, но не успя да я заблуди. — Наполовина по-малко — отвори портфейла си и й даде две двадесетачки. — Толкова ви се полага, млада госпожице.

— Благодаря, татко — Попи прочувствено го целуна по бузата и долови задоволството му. — Отивам горе да уча репликите си.

На следващия ден в училище бе разсеяна. Дали Рик щеше да дойде? Дали щяха да забележат отсъствието й? Ако разберяха, че си е тръгнала… мисълта за това бе непоносима. Освен това нямаше секси дрехи. Трябваше да отиде в заведението с униформата си. Почти бе готова да се откаже, но нямаше начин да му се обади.

Истината бе, че за нищо на света не би пропуснала срещат с него. Беше толкова вълнуващо. Най-сетне малко разнообразие в скучния й безпроблемен живот. Мислите й не преставаха да се връщат към концерта, светлините, потните тела, еротиката…

По обяд с нехайна походка излезе от училището и се запъти към Ла Брея. Никой не я спря, явно никого не го бе грижа. Една тийнейджърка по-малко, за която да се тревожат.

Попи пристигна в „Нейтънс“ в един без двадесет и си поръча порция пържени картофи с кетчуп, но бе твърде нервна, за да яде. Плъзгаше вилицата по ръба на чинията и често поглеждаше часовника.

Стана един… него все още го нямаше.

И петнадесет, и двадесет… нищо.

Попи започна да се чувства неловко. Остави пари на масата и понечи да си тръгне, но в този миг го видя на прага по тениска и джинси, с разпуснати тъмни коси и слънчеви очила, през които я търсеше с поглед.

Момичетата по масите го зяпнаха.

Попи скочи и размаха ръце.

— Рик! Тук съм!

Най-сетне я видя и тръгна към нея. Изведнъж тя се засрами заради ръкомахането си, негримираното си лице и плисираната си ученическа пола и бяла риза. Прииска й се застланият балатум под да се разтвори и да я погълне.

— Здрасти, маце — Перес повдигна очилата си и зачервените му очи се плъзнаха надолу по униформата й. — Страхотна поличка. Много е секси — наведе се и леко я целуна по устните.

Коленете на Попи се подкосиха. Бе замаяна от близостта му. С периферното си зрение забеляза, че всички други клиентки я гледат. Вероятно се питаха какво намира този страхотен музикант в една ученичка. Почувства се смешна.

— Хапна ли вече?

Хвърли поглед към чинията й.

— Помислих, че няма да дойдеш.

— Не бих пропуснал това.

Погледна я право в очите така, че й се зави свят.

— Искаш ли нещо?… Ще повикам сервитьорката…

— Нищо от това меню — усмихна се той и хвана ръката й. — Да тръгваме.

Дванадесета глава

— Качвай се — каза Перес. Рязко отвори плъзгащата се врата на очукан син микробус и Попи се настани на предната седалка. Вътре се долавяше лек мирис на тамян или нещо подобно, а отзад се търкаляха празни бутилки. Той заобиколи, седна зад волана и потегли. — Добре дошла.

Попи срещна погледа му и се изпълни с радост. Това бе чудесно. Очакваше я приключение. Животът й най-сетне ставаше интересен. Сякаш бе освободена от затвор. Колко вълнуващо!

— Добре заварил — отвърна тя и дори не се изчерви.

Той включи разнебитеното старо радио, нагласи на станция KNAC и микробусът се изпълни с режещите звуци на „Master of Puppets“ на „Металика“. Щом натисна газта, Попи отвори прозореца от своята страна, чието стъкло се спускаше по примитивен начин, с ръчка. Свали шнолата от косите си, разпусна ги и вятърът развя златистите й кичури.

— Къде отиваме? — попита тя.

— Ще видиш.

Перес караше нехайно, с една ръка на волана, която едва го докосваше. Всичко в него привличаше Попи. Харесваха й пръстените с черепи, които носеше. Беше истински бунтар.

— Е, какво е да свириш в рок група?

Той се засмя.

— Много секс, наркотици и рокендрол, никакви пари.

Споменаването за секс подразни Попи. Всички онези кучки, които се навъртаха около него. Изпита ревност.

— Затова ли се захвана с музика?

— Не, исках и пари — собствената му шега го накара да избухне в смях. После я погледна през онези неустоими тъмни мигли. — Зак Мейсън пише страхотни песни. Исках да вляза в бандата му, за да ходя по разни места. Впрочем с какво друго мога да се занимавам? Да стана банков чиновник? По-добре да се гръмна.

Попи бе малко смутена. Надяваше се да не я разпитва твърде много. Не искаше да я вземе за наивно момиче от богато семейство.

— Но защо нямате пари?

— Не сме подписали договор за запис — Перес сви рамене. — Но дори и да подпишем, едва ли ще се продава. С повечето групи е така.

— Но вие напълнихте клуба — възрази Попи. Не можеше да има такава пропаст между бляскавия сценичен имидж на звезда, по която всички момичета въздишат, и реалния му живот.

Той се намръщи.

— Не ти се вярва, а, сладурче? Налага се да бутаме пари само за да ни поканят да свирим. Заведението получава по-голямата част от приходите, а останалото отива за надници на роудитата и бензин до следващия клуб. Истинско щастие е, ако ни остане нещо поне за една пица. По цяла седмица не вкусваме по-добра храна от онази, която ни донасят в съблекалнята.

Попи бе ужасена.

— Как оцелявате?

Перес дяволито й намигна.

— През повечето време мацките се грижат за нас. Пускаме ги в стаите си само ако носят торба с провизии или каса бира. Не се тревожи за нас, бейби. Твърде млада си.

Попи не желаеше Перес да разбере, че тя има над седем хиляди долара на спестовен влог и уредба за компактдискове за двадесет хиляди, подарена предварително по случай завършването на училище.

Минаха покрай центъра на Бевърли и префучаха по Трета улица.

— А ти? Какво искаш да правиш в живота си? Освен да привличаш мъжки погледи.

— И аз ще стана рок звезда — развълнувано отвърна Попи.

Перес се усмихна.

— Певица?

— Не мога да пея. Гласът ми е като на прегракнала кукумявка.

— Супер си — поклати глава той. — Свириш ли на нещо?

— Ще се науча да свиря на китара — заяви Попи. Щеше да помоли баща си да я запише на уроци. Представи си как пада на колене на сцената, повдига оръжието си към прожекторите, навежда глава назад и тръсва буйната си руса грива. Да! Тя щеше да бъде следващата Нанси Уилсън от „Харт“.

— Звучи чудесно. Какво ще свириш?

— Нещо като вашия стил — отвърна Попи с възхищение.

Той протегна ръка и плъзна загрубелия връх на пръста си по брадичката й.

— Много си готина.

Забави и изключи „Металика“. Попи хвърли поглед навън и видя, че спират пред мотел. На паркинга отпред имаше коли, а сградата бе боядисана в розово.

— Нали ще почакаш тук, докато резервирам стая? — каза Перес. Слезе и тръгна към входа.

Сърцето й се разтуптя. Той искаше да прави секс с нея. Почувства се объркана и наивна. Какво да прави? Да скочи и да избяга? Би било детинска постъпка. Той я смяташе за шестнадесетгодишна и готина… Дали не се държеше като тийнейджърка? Искаше да бъдат гаджета.

„Мъже като него не излизат с момичета, които отказват да легнат с тях“.

О, да, беше бунтарка и рокаджийка, която жадуваше за тръпка в живота си. „Не ставай смешна, Попи! — мислено изкрещя тя на себе си. — Всички онези момичета, които те изгледаха със злоба, биха дали предните си зъби за това!“

Щом искаше да ходи с Рик, трябваше да задържи вниманието му. Непрекъснато бе заобиколен от жени, които се хвърляха на врата му…

Той излезе. Попи си пое дълбоко дъх, за да се успокои. „Добре, добре. Всичко ще бъде наред“.

— Готова ли си, сладурано? — размаха ключовете пред лицето й.

— Имаш ли нещо за пиене? — осмели се да попита Попи.

Изглеждаше впечатлен.

— Добра мисъл. Имам малко в багажника — заобиколи микробуса, потършува отзад и се върна с тържествуващо изражение и бутилка евтина водка. — Ще си направим мартини без маслинки.

Тя слезе и Перес заключи микробуса.

— Всъщност кой би откраднал такава трошка? — каза той и хвана ръката й.

Попи отново усети топла тръпка, но я обзе и уплаха. За нищо на света не биваше да показва това. Поведе я по коридора на първия етаж, спря пред стая номер 5-Е, отключи вратата и запали лампата. Тя влезе, застана като вцепенена вътре и огледа обстановката. Леглото бе двойно, с кафява покривка, грозна, но чиста. Подът бе застлан с балатум, а на стената бе монтиран малък телевизор, чието дистанционно бе закачено на верижка. Имаше телефон и малка баня с душ и мивка. Плочките на пода бяха покрити със зачатъци на плесен, но с изключение на това, стаята бе чиста. Малка и гола, но не и мръсна. Нямаше кафеварка или нещо подобно. Дори над мивката нямаше чаша за четки за зъби. „Твърде лесно за крадене“, осъзна Попи. На такова място дори настолната лампа трябваше да бъде закрепена с болтове.

Перес забеляза напрежението й.

— Отпусни се, маце, вероятно това е единственият мотел без хлебарки в Ел Ей. Струва ми четиридесет долара, но за цял ден, а и тук никога няма дървеници.

Говореше така, сякаш го знаеше от опит и това я наведе на мисълта, че често е водил тук други момичета.

— Няма в какво да налеем водката — каза тя.

— На кого му е притрябвало? — Перес включи радиото и намери рокаджийската станция. — А сега за вас доза „Куин“. Ще чуем „Under Pressure“ — обяви водещият.

Попи сдържа смеха си. Всичко това й се струваше лудост. Басистът й подаде бутилката.

— Хайде. Да позагреем вътрешно.

Не искаше да се изложи. Пое голяма глътка от огнената течност, но й запари на гърлото и от устата й се разхвърчаха пръски.

— Хей, хей — засмя се Перес. — По-спокойно, малката. Не искам да те изнеса оттук на ръце.

Попи изведнъж усети прилив на енергия. Тръшна се на леглото и усили звука докрай. Той стоеше пред нея, висок и секси. Усмивката му я замайваше почти колкото алкохола. Опита се да се успокои, пиячката помогна.

— Знаеш ли, наистина си красива — каза Перес и седна до нея. — Бих запомнил лицето ти сред цяла тълпа.

След това я целуна. Езикът му проследи очертанията на горната й устна. Попи никога не се бе целувала с език, но се опита да отвърне. Ръката му обхвана лявата й гръд и леко я раздвижи. Тя потисна надигащата се паника.

— Ще се измия и ще сложа презерватив. Разполагай се — каза той, влезе в банята с мръсните плочки и затвори вратата.

Попи примигна. Щеше да стигне докрай. Протегна ръка към бутилката и отпи нова голяма глътка, а после още една. Започна да се чувства спокойна и весела. Свали дрехите си, сложи ги на тоалетката и вдиша през носа, за да се отпусне.

Перес излезе от банята гол. Попи едва не се засмя. Бе възбуден, а досега не бе виждала гол мъж. Изглеждаше различно от снимките, които показваха в часовете по биология.

Похотливият израз на очите му я смая. Гледаше я като куче, съзряло пържола. Перес се втурна към леглото, сграбчи я в прегръдката си и обсипа гърдите й с целувки. Попи остана неподвижна и загледана във варосания таван.

— А! — каза тя. Усети пронизваща болка между бедрата и застина.

Изведнъж и той престана да се движи.

— По дяволите! — извика Перес. — Ти си девствена.

Това бе най-неприятният следобед в живота й. Когато всичко свърши, Попи изтича в банята и дълго повръща. Най-сетне изми лицето си, изплакна устата си с чешмяна вода и се върна в стаята, където Рик чакаше намръщен.

— Да си вървим, а? — предложи той.

Тя унило се качи в микробуса. Усещаше пулсиращо главоболие, очите й пареха, а Перес избягваше погледа й. Поне болката между краката й бе изчезнала. Сякаш все още го виждаше, неподвижен и надвесен над нея. Тогава бе казала:

— Продължавай, не спирай.

Но когато се бе отделил от нея, бе изпитала облекчение. Беше я попитал:

— Е, как се чувстваш сега?

В очите му се четеше очакване, сякаш бе сигурен, че ще го превъзнасят, но вместо отговор, тя бе хукнала към банята и бе изповръщала червата си.

Почти толкова неприятно бе, докато измиваше петната по бедрата си. Бе загубила девствеността си. Това изживяване би трябвало да бъде вълшебно и да носи наслада, а въпреки топлината, която бе усещала преди, не се бе оказало такова. Беше доволна единствено, че не бе продължило дълго.

Надяваше се следващия път да бъде много по-приятно. Рик Перес бе страхотно гадже, с тези дълги тъмни коси, разрешени от въргаляне в леглото, и тези пръстени с черепи. Изпита утеха при мисълта, че би било страхотно да ходи с такъв чаровник.

— Кога ще се видим отново? Трябва да ми дадеш номера си — промълви тя с пресипнал глас, когато свиха към Бевърли Хилс.

— А? — за разлика от преди, Перес бе образцов шофьор, съсредоточен върху пътя. — Не знам. Непрекъснато сме на път. Нямам номер, в движение съм.

— Но нали ще ми се обадиш?

— Да — неубедително отвърна той.

Попи опря глава на стъклото и положи усилие да потисне гаденето и напиращите сълзи. Безспорно се бе издънила. Може би не бе достатъчно секси. Глупаво бе да пие толкова водка. Никой не харесваше момичета, които повръщат.

— Тук завий надясно — каза тя, когато наближиха училището й. — Остави ме ей там.

— Добре.

Той спря до бордюра с видимо чувство на облекчение.

Попи слезе и се опита да долови в изражението му нещо, което да й подскаже, че все още проявява интерес към нея. Знаеше, че най-достойно би било да се преструва, че й е все едно. Всички момичета казваха, че жената не бива да се моли. Но не можа да се сдържи.

— Обещаваш ли, че ще ми се обадиш? — думите й прозвучаха като отчаяна молба.

Перес погледна бледото й лице. От неустоимата руменина на бузите й нямаше и следа, очите й бяха зачервени, а косите в безпорядък. Изглеждаше крехка и беззащитна с ученическата си униформа и не носеше на пиене. Имаше страхотно тяло, но не бе рокаджийка, а хлапачка, която живее с родителите си. Несъмнено бе излъгала и за годините си. Той предпочиташе опитни момичета, без задръжки. Не желаеше да се чувства гузен. Освен това трябваше да се разкара с микробуса си оттук, преди да го сгащят ченгетата и да бъде обвинен в изнасилване на малолетна.

— Аха — отвърна той. — Чао, Поли.

Отпътува, без да хвърли поглед към малкия приведен силует на тротоара.

Като по чудо Попи издържа до края на часовете. Никой не бе забелязал отсъствието й и когато Кончита я взе от училище, побърза да се зарови в куп книги. Каза на майка си, че трябва да учи, затвори се в стаята си, отпусна се сред плюшените играчки на леглото си и избухна в плач.

Добре че поне имаше самостоятелна баня. Пъхна се в нея, благодарна за простора, душ кабината, скъпите гелове и ваната със старинна форма. Пусна гореща вода, колкото можеше да търпи, сипа половин флакон гардениево масло и цялата стая се изпълни с аромат на цветя. Направи всичко възможно да се почувства по-чиста. Докато пълнеше ваната, енергично изтърка зъбите си с четка, за да заличи неприятния вкус, останал в устата й от повръщането. След това дълго стоя потопена във водата, докато напълно се избави от прашинките и мириса.

Попи хвърли униформата си в коша за пране и облече джинси и тениска. Погледна се в огледалото. С току-що изсушени коси и нито следа от миризмата на пот и цигарен дим от мотела най-сетне се почувства нов човек. Вроденият й оптимизъм надигна глава. Може би случилото се бе за добро. Със сигурност не биваше да пие, но може би с всички момичета бе така първия път…

Може би все пак щеше да й се обади.

Нямаше смисъл да се надява. Потръпна, когато си спомни, че на раздяла я бе нарекъл Поли.

Бе загубила девствеността си в евтин мотел с един беден рокаджия, който не даваше пет пари за нея. Накрая, за капак, бе повърнала и бе започнала да се моли.

Попи с огорчение си помисли, че родителите й трябва да бъдат доволни. Не от това, което бе преживяла — естествено, нямаше кой да им каже, — а от факта, че щеше да престане да посещава рок клубове. Усети познатите признаци на изчервяване. Всички щяха да разберат. Представи си как момичетата с жартиери и дантелени ръкавици без пръсти си шушукат, че това е глупачката, проиграла шансовете си с басиста на „Дарк Ейнджъл“…

Вече не можеше да стъпи в онзи клуб. С тъга погледна купчината компактдискове на хардрок групи. Нямаше да ги слуша, би било твърде мъчително.

Метна назад искрящите си руси коси и петнадесетгодишното лице в огледалото мъдро въздъхна.

„Тази част от живота ми свърши“, помисли си Попи.

— Според мен можем да помислим върху това — Марша Алън погледна съпруга си. — Напоследък дъщеря ни се държи доста добре.

— На какъв бас искаш да свириш? — подозрително попита Джери Алън.

— И акустичен, и електрически — невинно отвърна Попи.

Бе изминал месец от случката в мотела. Оттогава нито веднъж не бе ходила в клуб. Но не можеше да престане да мисли за рокендрол. Слушаше Ози и „Металика“ на уокмена си и дори вече приемаше злополучния си първи път като бунтарско приключение. Цикълът й не бе закъснял, слава богу, което означаваше, че няма да има трайни последици.

Попи искаше отново магията, която бе изживяла онази вечер в клуба. Въодушевлението, виковете… прожекторите, които осветяваха потните тийнейджъри и колежани, натъпкани като сардели, размахващи ръце във въздуха и водещи битка за място на първия ред. Желанието й да бъде част от тази атмосфера бе толкова силно, че я измъчваше като зъбобол. Но бе получила добър урок. Вече не искаше да бъде едно от момичетата до вратата за бек стейдж достъп, макар и да бе приятно тя да бъде избраната. Попи искаше да стъпи на сцената, хлапетата да крещят нейното име.

Като Нанси Уилсън от „Харт“, като Лита Форд. „Kiss me Deadly“… Да! Можеше да го постигне.

Тогава, макар и да не искаше да признае, че мисли за това, щеше да излиза с рок звезди. Бе напълно нормално рок дами да се срещат с мъже на своето ниво. Списание „Х“ бе пълно с такива истории. Ако момичета, които не се занимаваха с музика, преследваха звездите, всички ги наричаха груупита. Пати Смит навремето бе ходила с кого ли не. Криси Хайнд — също. Дори Хедър Локлиър. Беше се срещала с цяла армия рокаджии, а сега бе с онзи тип от „Мотли Крю“, но никой не я наричаше груупи, защото играеше в „Династия“…

Рок дамите хващаха всички симпатяги. Попи искаше да стане една от тях. Вярно бе, че не можеше нито да пее, нито да свири, но щеше да се научи поне на второто, ако родителите й позволяха.

— Баскитара? За какво ти е? — попита Джери.

— О, татко, защо винаги разпитваш като в съда? — нацупи се Попи.

Баща й се усмихна. Знаеше, че е готов да отстъпи. Сега бе моментът да хвърли коза си.

— Искам да науча фламенко и народни мелодии, може би дори малко класика, но искам да свиря и кънтри-енд-уестърн, а може би и нещо като „Евърли Брадърс“ и Бъди Холи.

Майка й се усмихна с гордост. Марша Алън бе голяма почитателка на „Евърли Брадърс“.

— Bye, bye, love… — затананика Попи.

— Значи никакъв хевиметъл?

Попи завъртя очи.

— Татко! Вече приключих с това. Хайде, всички на моята възраст свирят на някакъв инструмент. Джош Коен дори основа рокабили група.

— Добре, скъпа — баща й се предаде. — Запиши се, щом искаш.

— Благодаря, татко.

Тринадесета глава

Дейзи отвори вратата на малкия си апартамент и въздъхна с наслада. Намираше се в нова сграда на Сейнт Алдейтс. Тя мразеше всичко модерно, защото бе отраснала сред зеленина и представата й за красота бяха пейзажите, описани в книгите на Беатрикс Потър. Но от шестия етаж се откриваше невероятен изглед. Имаше прозорци от две страни, през които стаите се изпълваха със светлина, и в едната посока се виждаше кулата Том в Крайст Чърч, а в другата зелените поляни край река Изис. Беше есен и въздухът бе приятно свеж, а дърветата, обагрени в златисто и червено, сутрин бяха забулени в бяла мъгла.

Дейзи обожаваше дома си. Имаше дори малък балкон със стол от ковано желязо и масичка, където можеше да пие истинско, домашно приготвено кафе и да седи по халат, загледана в красотата на Оксфорд. От тази височина дори движението по улиците й се струваше романтично. Обичаше да гледа студентите, които фучаха насам-натам с велосипедите си като безброй мравки, облечени с джинси и пуловери, понякога с шалчета на врата с емблемите на колежите. Бе началото на академичната учебна година и университетът посрещаше ново поколение от цвета на британската младеж с тържествени церемонии. Когато новоприетите студенти с черни шапки и наметала минаваха покрай нея, тя си представяше сцени от романите на Антъни Тролъп. Но дори завистта не можеше да помрачи щастието й.

Дейзи бе престанала да се взема твърде насериозно. За читател на „Гардиън“ атмосферата би представлявала туристическа атракция, но за нея бе просто помпозност.

Беше първата й седмица тук и все още не бе свикнала с нищо. Нито с града и безкрайната красота от епохата на Елизабет I, нито с лекциите в малкия колеж, нито с този апартамент. Родителите й го бяха наели за нея напълно обзаведен. Никога досега не бе живяла в толкова разкошна обстановка. Почти всички студенти от „Ракъм“ бяха натъпкани в мизерни квартири край пътя за Удсток или някъде в района.

— Вече не се налага да плащаме училищни такси — бе казал Куентин Маркъм на дъщеря си със сериозен тон. — Управлението на семейния бюджет е нещо важно, нали го осъзнаваш, Дейзи?

— Разбира се, татко.

В дома на родителите й това бе считано за важно откакто се помнеше. Понякога се бе чувствала виновна заради омразата си към училището, защото знаеше колко лишения им коства нейното образование. Не ходеха на почивка и майка й тайно си купуваше дрехи с намалени цени, но бе практична домакиня и успяваше да поддържа дома и градината си красиви с минимални разходи. Като учителка не получаваше висока заплата, а доходите на баща й от редактиране на преводи на литературна класика бяха още по-ниски. Може би студентският живот бе вълнуващ, но не бе евтин. И все пак решението им да я осиновят, взето след като Сали Маркъм бе загубила детеродните си способности поради операция, означаваше, че са готови да сторят всичко възможно, за да я възпитат като дама, достойна да заеме положение в по-висшата класа. А това бе невъзможно без следване в държавен университет.

Само да бе заслужила пълна стипендия! Едва бяха успявали да я издържат със скромната отстъпка от таксите, която бе получавала като дъщеря на изявена възпитаничка.

Но сега, когато семейство Маркъм бе престанало да плаща такси за обучение, Куентин Маркъм бе готов да осигури на дъщеря си приятен студентски живот. Понякога се питаше дали Дейзи е била толкова щастлива в ученическите си години, колкото твърдеше. Самият той като юноша бе дребничък и хилав и съучениците му често го бяха пердашили. Но избягваше да мисли за това. Дейзи бе оцеляла и дори бе влязла в университет. Искаше да й даде най-доброто. Затова никакви мизерни стаи с овехтели тапети и никакви пияни съквартиранти за Дейзи Маркъм. Бе дал боксониерата, която ползваше за свой кабинет, под наем след основен ремонт и подобрения, за петстотин лири месечно. Щом бе за дъщеря му, Куентин Маркъм бе сигурен, че си струва да похарчи тези пари.

Дейзи харесваше всички мебели. Бяха от шведска фирма, с изчистени линии, повечето в естествен цвят на чамово дърво. Имаше разтегателен диван, който осигуряваше пространство. Вечер го изпъваше и застилаше и спеше на него като кралица. Разполагаше с гардероб и скрин, а на пода бе постлана истинска агнешка кожа, в която тя обичаше да потърква пръстите на краката си. Плочките и душ батерията в банята бяха съвсем нови и лъскави, имаше дори вана, а в кухнята — микровълнова печка, на която бързо можеше да си приготвя печени картофи.

За първи път в живота си Дейзи имаше почти всичко, което би могла да желае. Бе изпълнена с оптимизъм. Оксфорд бе прекрасен, апартаментът й бе прекрасен, а единственото, което се изискваше от нея, бе да посещава скучни лекции за Тициан и Рембранд!

„Нямам търпение да покажа това на Изабел“, помисли тя. В този миг си спомни, че Изабел не бе приета в Оксфордския университет. Не се бе класирала дори за интервю и за първи път се бе наложило Дейзи да утешава приятелката си, да й позволи да поплаче на рамото й и да й подава носни кърпички.

— Ще почакаш една година и отново ще кандидатстваш — бе казала тя, но Изабел не искаше и да чуе. Бе постъпила в Единбургския университет и бе обещала да се обажда.

Дълбоко в себе си и двете знаеха, че ще загубят връзка. Университетът бе мястото, където възникваха приятелства за цял живот. Но на раздяла се бяха прегърнали и заплакали, сякаш искрено вярваха, че отново ще се срещнат.

Дейзи предполагаше, че ще започне живота си тук с няколко запознанства. В нейния курс, специалност история на изкуството, имаше още шестима студенти. Освен това, естествено, щеше да се вижда с Едуард Пауърс.

Дейзи влезе в малката си уютна кухня и сложи чайника на котлона. Извади пакетче чай, мляко и кутия бисквити и докато отпиваше и хапваше, се замисли за Едуард и как да се държи с него. Беше много мил и компанията му й бе приятна, но, изглежда, бе хлътнал по нея, а тя не проявяваше никакъв интерес. Дали бе жестоко да поддържа приятелски отношения с него? Може би му даваше напразни надежди.

„О, стига! — каза си тя. — Едуард е богат, наследник на титла и студент в Оксфорд. Тук има стотици красиви и интелигентни момичета. Скоро ще си намери по-добра партия и ще те забрави“.

Но все пак засега Едуард бе единственият й познат, който учеше в Оксфордския университет. Може би за нея той бе ключът към цялото разнообразие на живота там. Освен това го харесваше. Тогава какво лошо имаше?

Дейзи изяде три бисквити и захапа четвъртата, преди да размисли. Трябваше да отслабне. В „Сейнт Мерис“ бе трудно, но тук би трябвало да не е. Можеше да свикне да се контролира. Какво ядяха слабите момичета? Плодове.

Истински ужас. Дейзи не разбираше какъв е смисълът да съществуват ябълки и портокали, щом Бог е създал хрупкавите бисквити, сладки и пръчици. Но…

Погледна пухкавите си бедра и тлъстините на ханша си. Тук бе пълно с невероятно красиви мъже и тя искаше да се запознае с някого от тях. Знаеше, че на Корнмаркет има изобилие от плодове. Можеше да купи оттам праскови, а после да отскочи до „Мертън“, за да се види с Едуард.

Дейзи си купи здравословна, но безвкусна вечеря — диетични сандвичи и цял куп плодове. Би било прекалено да прояде и зеленчуци. После се върна по Хай Стрийт до Куийнс. Вляво имаше калдъръмена уличка, по която се стигаше до „Мертън“, единствения колеж в Оксфорд, в който се предлагаше сравнително вкусна храна. Беше малък и незабележим, но приятен. „Почти като Едуард“, помисли си Дейзи.

Смутено влезе през портала. Имаше табела със стрелка към гишето, на което туристите трябваше да заплатят входна такса. Никой не я спря. Навярно предположиха, че е студентка.

До кабината на портиера имаше пощенски кутии с имена. Видя, че тази на Едуард е номер две, но не се осмели да се приближи към мъжа с пелерина и бомбе и да попита къде е стаята му. Извади от чантата си химикалка и написа бележка на Едуард на една от хартийките, които се подаваха от кутията.

— Здравей.

Дейзи подскочи. Зад нея стоеше красиво високо момче с черни коси, тъмни очи, слънчев загар и мускули. Акцентът му бе американски. „Сигурно тренира гребане“, помисли си тя.

— Бележка за Пауърс? Ще му я предам, ако искате. Съквартиранти сме.

— Да, разбира се — бе така поразена от външността му, че гласът й прозвуча плахо и пискливо, като на умираща мишка. Ядоса се на себе си, но успя да се засмее. — Аз съм негова приятелка от училище. Дейзи Маркъм.

Момчето сърдечно стисна ръката й и се представи с лек поклон:

— Брад Евънс.

Четиринадесета глава

— Разбира се, отношенията на художниците с меценатите са сложни. Например Лоренцо де Медичи…

Доктор Марш говореше така монотонно, че Дейзи започна да се унася в дрямка. Лекциите на Марш й напомняха за най-скучните проповеди в „Сейнт Мерис“. Тогава бе гледала навън през прозореца от рисувано стъкло. Сега се взираше в прекрасните картини на ренесансови майстори в учебника си.

За щастие и тук мястото й бе до прозореца. Тревните площи на „Ракъм“ се простираха до брега на Изис, където имаше огромна плачеща върба. Дейзи обожаваше това дърво. Често сядаше в сянката му и си представяше, че е там на пикник с Брад Евънс.

Господи, колко бе красив. Стегнати мускули, широки рамене като на играч на американски футбол, тъмни мигли и секси южняшки акцент. Естествено, Дейзи знаеше, че е недостижим за нея, но поне й се струваше, че компанията й му допада.

Видя силуета си, отразен в стъклото. Да… Брадичката й се открояваше малко по-ясно. Плодовете и диетичните сандвичи бяха ужасни на вкус, но, изглежда, си струваше да се храни с тях.

За да отслабне, бе необходима само мотивация. Най-сетне тя имаше такава.

— Благодаря за присъствието, колеги. До сряда.

— Благодарим ви, доктор Марш — в един глас отвърнаха студентите.

Дейзи прибра учебника и тетрадката си и когато излезе от почти извънградската територия на „Ракъм“, зави надясно по Сейнт Алдейтс, право към Крайст Чърч. Това бе най-прекият път до „Мертън“, а и имаше доста красиви гледки. Докато минаваше през Пекуотър Куод, винаги се вълнуваше. Красотата на внушителната библиотека я караше да се вживява в образа на героиня на Джейн Остин и да си представя, че всеки момент господин Дарси ще мине покрай нея с карета с осем коня.

Сградата на „Мертън“ далеч не бе така впечатляваща, но все пак можеше да се нарече красива. Дейзи не завиждаше на Брад и Едуард за стаята им. Ценеше своята самостоятелност и се радваше, че не дели апартамента си с никого. Макар и да бе в модерна сграда, имаше чудесен изглед и не й се налагаше да ползва обща баня.

През вратата звучеше класическа музика. Дейзи почука. Явно вътре бе Едуард. Брад предпочиташе кънтри-енд-уестърн.

— Влез — извика Едуард. — Добър ден, госпожице Маркъм.

— Здравей, Едуард.

Брад бе излязъл. Дейзи прикри разочарованието си. „Какво от това, по дяволите?“ Тя харесваше Едуард. Може би съквартирантът му щеше да се прибере след малко. Едуард бе предложил да я заведе на среща — разговор с писател в студентския клуб и тя тактично бе премълчала въпроса дали и Брад ще дойде.

— Изглеждаш великолепно, както винаги — каза Едуард, изпивайки я с поглед.

Бе облечен с елегантен тъмен костюм и скъпи обувки, черни като очите му. Всъщност винаги се обличаше така.

Дейзи се завъртя, малко смутено, но се усмихна на приятеля си. Този път бе избрала тъмносиня рокля с плътна подплата и дълга пола. Тъмносиньото оптически вталяваше фигурата, както черното, но повече подхождаше на цвета на кожата и очите й. Слагаше лек, неутрален грим и се опитваше да пусне по-дълги коси. В момента изглеждаха безформени и тя ги повдигаше на френска прическа. Роклята бе с шифонени ръкави, под които не личеше, че ръцете й са пълни. Откакто се бе запознала с Брад, много по-често мислеше за фигурата си. Бе изхвърлила всички шорти, които имаше, всички панталони, освен джинсите, и всички тънки поли.

Дебелите момичета, към които Дейзи се причисляваше, трябваше да носят само плътни рокли и поли. Беше се научила как да изглежда с няколко килограма по-слаба, като се облича подходящо. Тъмни едноцветни тоалети, прикриване на всички издайнически части, като ръцете над лакътя, повдигащи сутиени за единственото достойнство на тялото й и вталени кройки. Ако се поддадеше на изкушението да облече нещо по-свободно, изглеждаше още по-пълна. Избираше рокли, плътно прилепващи в талията, чиито поли достигаха до глезените й. С руж успяваше ако не да прикрие, то поне да смекчи двойната си брадичка и да подчертае скулите си.

Другите пълни момичета, които бе виждала тук, отиваха в една от двете крайности: или напълно се предаваха и ходеха с шорти, които разкриваха всичкия им целулит, с мазни коси и очила, или демонстрираха самочувствие, като носеха смешни облекла — пуловери с бродерии на анимационни герои.

Защо хората очакваха пълните момичета да бъдат смешни? Дейзи преглътна дълбоко. Очите й заблестяха. „Никакви сълзи точно сега. Не се самосъжалявай“.

— Толкова си елегантна — каза Едуард и комплиментът му прозвуча напълно искрено. — Чувствам се недостоен за твой кавалер.

— С кого ще бъде срещата? — попита Дейзи.

— Изненада.

Тя го смушка.

— Е, добре. С Ричард Уестън.

— Не!

Кожата й настръхна от вълнение. Излизането тази вечер нямаше да бъде досадно задължение. Ричард Уестън бе любимият писател на Дейзи. Фалирал след борсов скандал като млад баща, той бе написал първия си бестселър от отчаяние, твърдо решен да опита всичко, за да избави семейството си от дълговете. Очакванията за успех не бяха големи, но малкият булеварден роман бе получил невероятни отзиви. Уестън имаше талант. Умееше да изгражда сюжети и да държи читателя в напрежение какво и кога ще се случи.

Дейзи изпита желание да заподскача от радост.

— Едуард, ти си истинско съкровище.

Той се усмихна.

— Знаех си, че ще бъдеш доволна.

Тясната, усойна алея, която водеше до портите отковано желязо на Оксфордския университет, бе препълнена. Едуард с лекота успя да я преведе през тълпата студенти, някои от които бяха с костюми и вратовръзки, но повечето с джинси и пуловери.

— Активисти — прошепна той в ухото й. — Задължително е да носят официално облекло. Аз съм просто редови член на клуба, но лесно минавам за един от тях, затова ме пускат.

Дейзи влезе във фоайето на сградата, където стоеше мъж, който проверяваше членските карти.

— О! — тя се изчерви. — Нямам карта, всъщност не уча в този университет…

— Съжалявам, госпожице. Само с членски карти. На срещата могат да присъстват…

— Тя е с мен, Пол.

— О! — надменният контрольор се отдръпна. — Добре, господин Пауърс. Заповядайте, госпожице.

Дейзи бе впечатлена. Едуард я преведе през сградата до вътрешния двор, където се тълпяха студенти. По чакълена пътека се стигаше до друго внушително здание в готически стил.

— „Камарата“. Проектирана е като точно копие на Камарата на общините, но не е виждала боя от около двадесет години — Едуард сви рамене. — Е, това не пречи да идват известни личности за беседи.

Дейзи изпита завист.

— Късметлии сте да виждате на живо хора като Ричард Уестън.

— Имаш мен — нежно й се усмихна Едуард. — Можеш да идваш като моя гостенка винаги когато пожелаеш.

Беше невероятен джентълмен. Изведнъж Дейзи се почувства щастлива. Имаше късмет, че са толкова близки приятели. Без него би загинала тук, а сега неприятните спомени от училище бяха започнали да избледняват в паметта й като нещо, което се е случило на друг човек.

Може би просто мъжете бяха по-тактични от жените.

Едуард я въведе в занемарената зала с дървени скамейки и я настани на един от първите редове. Местата бързо се заемаха.

Дейзи седеше задъхана от вълнение и стискаше ръката на Едуард. Очите й блестяха. Когато председателката, млада жена с тъмночервена официална рокля, и костюмираните й заместници влязоха, тя затаи дъх. Последва ги Ричард Уестън, с красив тъмен костюм, семпла вратовръзка и скъпи обувки. Часовникът му бе златен и когато мина точно пред нея, Дейзи предположи, че е „Ролекс“. Всичко в него издаваше завидни доходи, с които би могъл да си позволи всеки марков костюм.

Дейзи си представи какво е човек да бъде писател, най-приятната професия на света, и да получава пари за това. Почувства се като груупи на концерт на „Бон Джови“. Сърцето й препускаше, а дланите й бяха хлъзгави от пот. Обожаваше книгите на Ричард Уестън.

— Добър вечер, дами и господа — заговори библиотекарят, набит млад мъж с йоркширски акцент, и се изправи, за да представи госта. — Тази вечер имаме честта да посрещнем най-популярния автор…

Дейзи се загледа в лицето на Уестън. Очите му блестяха и съсредоточено наблюдаваха аудиторията. Начинът, по който се взираше в студентите, й напомни, че самата тя го гледа втренчено. За миг срещна погледа му и се изчерви. Уестън й намигна.

— Ричард Уестън!

Той стана на крака и заговори. Държеше се непринудено: бе изключително чаровен. Дейзи попиваше всяка дума.

— Очаквам въпроси — каза той, когато завърши изказването си.

Вдигнаха се шестдесет ръце. Дейзи предпазливо подаде своята.

— Да?

Уестън гледаше точно към нея.

— Как гледате на критиците, които се надсмиват над популярната култура, и смятате ли, че творбите ви са…

Дейзи замълча. Пъпчив младеж, който седеше до нея, я бе изпреварил. Бе сигурна, че Уестън се бе обърнал към нея, но естествено нямаше късмет.

Гостът търпеливо отговори. Надигна се нова гора от ръце. Този път Дейзи не се осмели да опита. Мълчаливо изслуша поискания анализ на собственото му творчество, коментарите му за упадъка на английския роман и накрая отговора на дост сурово твърдение, че стилът, на който той е представител, плява, която покварява съзнанието на британските читатели.

— Мили боже! — засмя се той, когато чу това. — Понякога човек иска да пие „Шато Латиф“, а друг път диетична кола. Аз съм в бизнеса с диетична кола.

Студентката, изразила мнение, бе стройна, с късо подстригани коси. Усмивката й издаде злоба. Дейзи бе вбесена. „Снобка. Щом толкова мрази книгите на Уестън, защо е дошла на тази среща?“

— Искаме горещо да благодарим на господин Уестън, че при нашата покана — изрецитира председателката. — За съжаление времето, предвидено за въпроси, изтече.

— Мога да отговоря на още един, госпожице — каза Уестън. — На младата дама…

Дейзи бе свела поглед към меките си бели ръце.

— … със синята рокля — довърши той.

Страните й пламнаха. Вдигна очи.

— Аз ли?

— Да. Имахте въпрос, нали?

— Хм, да — Дейзи ужасно се срамуваше, но той й се усмихваше. Въпросът, който бе понечила да изрече, й се струваше тъповат след зададените досега, но предполагаше, че всички биха искали да узнаят отговора. — Богат ли сте?

— Много умно! — промърмори председателката с неодобрение.

Едуард тихо се засмя.

— Чудесен въпрос — каза Уестън. — Да, истината е, че съм феноменално богат. Не работя много, занимавам се с нещо, което доставя удоволствие и на мен, и на читателите, и вече съм натрупал толкова пари, че мога да не напиша нищо друго до края на живота си. Но продължавам, защото е забавно — отново намигна на Дейзи. — Трябва и вие да опитате.

— Благодаря — отвърна тя. — Може би ще опитам.

Председателката стана и изведе госта си, а редовите членове на клуба се отправиха към изхода на „Камарата“. Едуард преведе Дейзи между множеството младежи до вътрешния двор. Вече бе тъмно и през оранжевата светлина на уличните лампи се виждаха звезди. Всички се устремиха към бара, но Дейзи нямаше желание да пие изветряла бира сред тълпа гръмогласни студенти.

— Хареса ли ти?

— Да. Господи, благодаря! — Дейзи притисна ръце към гърдите си. — Беше толкова вълнуващо.

— Той очевидно те хареса. Не му беше приятно, когато онзи колега зададе въпрос вместо теб.

— Мислех, че гледа мен. Но ми се струва, че бях твърде пряма с…

— Не, за бога. Всички си задавахме един и същ въпрос, но само ти събра кураж да го изречеш. Мисля, че го впечатли.

— Бих се радвала да бъда на негово място.

Едуард я погледна.

— А аз се радвам, че не си.

Отново онова мъчително чувство.

— Слушай, Едуард…

— Забрави. Хапва ли ти се нещо?

— Ами…

— С Брад се уговорихме да се срещнем в „Пилето“.

— Добре — Дейзи се успокои. — Защо не?

„Орлето“, което студентите наричаха „Пилето“ или „Голишарчето“, се намираше наблизо и Едуард поведе Дейзи през уличната навалица. В Оксфорд имаше невероятно съчетание на старинна красота и електрически светлини. След лекции чувството за свобода бе опияняващо. Дейзи се запита какво ли е човек да живее тук и наистина да учи в университета. Като Едуард и Брад. Донякъде съжаляваше, че не бе кандидатствала. Знаеше, че ако бе положила усилия, вероятно щеше да влезе.

„Може би досега просто съм се задоволявала с малко“, помисли си Дейзи. Чувството за обреченост бе добро оправдание за примирение.

Докато вървеше, усети първите признаци на промяна в тялото си. Обикновено бедрата й неприятно се търкаха едно в друга, а сега вече дори не се докосваха. Бе забелязала, че лицето й е започнало да добива по-ясни очертания. Малки промени, но все пак осезаеми. Тялото на Брад бе изтъкано от мускули, набито, но без грам тлъстина. Веднъж бе слязла до реката, за да го погледа как гребе. Когато лодка номер осем бе стигнала първа до финала, Брад бе свалил тениската си. Докато стоеше на брега на Изис, Дейзи бе усетила нещо непознато — истинско страстно желание. Отлично знаеше, че не е в категорията му, трябваше да престане да мисли за него. Лесно бе да си каже това, но не и наистина да го прогони мислите си.

Влезе с Едуард в кръчмата и се постара да не издаде нетърпението си. Къде беше той? А, да, седеше до камината с бутилка слаба американска бира. Дейзи би му простила това, защото всички знаеха, че американците не пият. Едуард го забеляза, вдигна ръка и тръгна към него.

— Здравей — каза той.

— К’во става, Ед?

Дейзи се засмя. Името Ед никак не подхождаше на Едуард Пауърс.

— Здрасти, хубавице — поздрави я Брад. — Как си тази вечер?

— Добре съм — отвърна тя и леко се изчерви. Наведе глава, за да скрие това от Едуард.

— Къде бяхте досега?

— На среща с Ричард Уестън в клуба.

Явно името не му говореше нищо.

— Известен писател.

Дейзи завъртя главата му.

— Нищо подобно. Просто го попитах дали е богат.

— Направо по същество, а? — усмихна се Брад. — Харесвам момичета, които говорят каквото мислят — погледна я и Дейзи бе замаяна от тъмните му очи с дълги мигли. След миг отместиха поглед от лицето й. — Мисля да се пробвам в отбора по ръгби — сподели той с Едуард.

— Нямаш понятие от ръгби — отвърна Пауърс.

— Така е, но имам подходящо телосложение и мога да играя футбол — стегна бицепсите си. — К’во ще кажеш, Дейзи?

На шега докосна ръката му. Мускулът бе твърд като камък.

— Мисля, че от теб би излязъл страхотен играч на ръгби — промълви тя.

— Ръгбито е изкуство, приятел — възрази Едуард и двамата поведоха спор на спортна тема, който бе отегчителен за нея. Крепеше чашата със сайдер на коленете си и се опитваше да не изглежда твърде очевидно, че се взира в Брад. Беше толкова привлекателен. Естествено, той не гледаше нея. Очите му преценяваха всяко друго момиче в заведението, докато разговаряше с приятеля си. Но това не накара Дейзи да престане да го зяпа. Просто го желаеше и не можеше да се сдържи.

Петнадесета глава

Роуз посрещна наемателите си в къщата. Бе подготвила всичко, стаите бяха идеално чисти и във всеки апартамент имаше ваза с цветя. Интересът бе обнадеждаващ. Роуз се бе държала приветливо с кандидатите, без да казва, че тя е собственикът. Бе подбрала някои от тях и бе проверила финансовото им състояние. Беше се спряла на онези, чието бе най-стабилно.

Междувременно се бе нанесла в сутерена. Беше го обзавела с възможно най-евтините мебели, купени от гаражни разпродажби и оказиони, и въпреки че вътре бе мрачно, бе осигурила достатъчно светлина с допълнителни лампи, огледала срещу тесните прозорци и преобладаващ бял цвят.

Изпрати първите чекове за наем в банката и затаи дъх, но всичките се оказаха валидни. С единия от тях плати вноската по ипотеката, а с останалите можеше да живее. Щеше да разполага с по около хиляда долара месечно.

Цяло състояние.

Родителите й не можаха да повярват. Роуз покани баща си на Мейпъл Лийф Драйв още първата неделя, след като се настани.

— Къщата е твоя? — каза той. — Не разбирам — майка й, както винаги, избухна в плач.

Никой от двамата не възрази срещу решението й да заживее отделно. Дори и да имаха нещо против, не го показаха.

— Винаги съм знаел, че ще разпериш криле, скъпа — гордо отбеляза Пол. — Моята дъщеря, собственик на жилище.

Роуз не видя как, след като свиха зад ъгъла, двамата спряха с колата си, за да поплачат прегърнати.

Изкуши се да се откаже от следването в Колумбийския университет. Бе направила изчисления за къщата на Мейпъл Лийф Драйв 22 веднага след като я бе закупила. Бе събрала очакваните приходи от наеми и се бе оказало, че може бързо да натрупа двадесет хиляди. Искаше да реинвестира, да вложи може би петнадесет хиляди в друг имот. Начинанието бе рисковано, а тя нямаше нищо зад гърба си в случай на неуспех. Но навсякъде наемите скачаха, а една триетажна сграда в Маунт Върнън бе далеч от лъскавия небостъргач, чиято снимка висеше на стената й.

Все пак не се осмели. Би разочаровала родителите си, а след всичката обич, която й бяха дали, Роуз се чувстваше задължена към тях.

Затова стана в седем сутринта, взе душ в тясната баня в сутерена, която бе облицована с плочки, но нямаше прозорци, и тръгна към Кълъмбъс Авеню, за да хване автобус за центъра.

— Добре дошли в университета — приветства един студент новите си колеги. Имаше въздълги къдрави коси и носеше очила без диоптър. — Казвам се Себастиан и днес ще ви разведа из комплекса…

Роуз тихо се изниза през задната врата. Можеше да се ориентира в района и без негова помощ. Трябваше само да разбере къде се намират библиотеката и стаите, в които трябваше да посещава лекции. В междучасията щеше да избягва компания, както в гимназията. Общежития — много важно! Студентски клуб? Не, благодаря. Гледаше на колегите си не точно с презрение, а с пълно безразличие. Разглезени богаташки хлапета с безупречни прически и нови кожени боти. Бяха пристигнали пред портала с лъскави мерцедеси, ролс-ройсове и поршета. Роуз нямаше нищо общо с тях. Въздъхна и метна дългите си гарвановочерни коси назад. Четири години да търпи това? Може би когато натрупа солидно състояние, щеше да може да се откаже, без това да нарани родителите й.

В началото на семестъра в историческия факултет Роуз се стараеше да бъде незабележима. Сядаше на последните редове, учтиво слушаше преподавателите и водеше записки. Никога не задаваше въпроси. Какъв смисъл имаше? Обясненията им бяха достатъчно ясни. Роуз нямаше търпение да се прибере и да тръгне из квартала, за да търси други подходящи имоти.

— Госпожице Фиорело.

Роуз се спря на пътеката между скамейките и потръпна. Професор Бартлет я бе повикал по име. Нима бе сторила нещо нередно? Беше я видял да води записки. Никога не говореше по време на лекции.

— Да?

— Елате, ако обичате.

Бартлет наближаваше петдесетте. Беше изтънчен мъж, с малко предвзето държане, маникюр и проницателни очи. Той бе любимият й преподавател. Никога не пропускаше лекциите му за Ренесанса. С неохота тръгна към катедрата.

— Имате ли ангажименти?

— Нищо важно — отвърна Роуз.

— Тази вечер организирам симпозиум. Ще присъстват студенти от различни специалности. Темата е Елизабет I. Бих искал да участвате.

— Всъщност…

— Всички ще бъдат поканени лично от мен — каза Бартлет. Сви рамене. — Ако не желаете, не е задължително. Това е извънкласно занимание, което не носи никакви привилегии. Въпрос на чисто академичен интерес.

— С удоволствие ще дойда — усмихна се Роуз. — Благодаря, професор Бартлет.

— Ще се срещнем в кабинета ми в пет и тридесет — обясни й как да стигне дотам и продължи да събира бележките си.

Роуз излезе от аудиторията и тръгна към библиотеката. Там можеше да седи и чете, без да се налага да си поръчва кафе. Освен това никой нямаше да я безпокои. Не обичаше да я смущават натрапници. След случките с Уилям Ротщайн и Майк Частейн избягваше момчетата.

Единственото, което искаха, бе да я изчукат, да я използват. Надяваше се един ден да срещне „свестен мъж“, каквото и да означаваше това. Може би някой като баща й, но малко по-умен. Роуз се изчерви при тази мисъл, но инстинктивно знаеше, че интелектът е най-важното за нея. Споделяше културните ценности и вярата на родителите си, но гените й бяха различни.

Бе замесена от друго тесто и се различаваше от тях не само по матовата си кожа, бледосини очи, наклонени скули и стройна фигура, която бе невъзможно да е наследила от майка си. Баща й работеше упорито, но нямаше мечти и амбиции, както и умствени способности да ги осъществи. Всичко това бе на светлинни години от света на Пол и Даниела. Но не и на дъщеря им.

Щеше да потърси този човек, когато стигне там, накъдето бе поела. Когато спечелеше милиони и съсипеше „Ротщайн Риълти“, можеше да помисли за брак. Но точно сега Роуз нямаше подобни намерения.

До пет и двадесет прелиства бележките си за Папската държава, а после ги прибра и се отправи към кабинета на професор Бартлет. Би могла да приеме поканата с известно недоверие, но бе почти сигурна, че Бартлет не проявява интерес към жени. Освен това харесваше лекциите му.

Роуз бе осъзнала, че щом учи в Колумбийския университет, би могла наистина да получи добро образование.

Почука на вратата.

— Кой е? — попита Бартлет с тих, почти шепнещ глас.

— Роуз Фиорело.

— Заповядайте.

Вратата се отвори и Роуз се озова в стая, която би била просторна, ако не бе препълнена с книги, струпани на купчини върху масата, столовете и пода. Сякаш се множаха като същества от „Стар Трек“. В единственото свободно кътче имаше диван и две кресла, на които вече се бяха настанили студенти.

Бяха общо осем. Марион Уотсън бе зубрачка и непрекъснато задаваше въпроси на Бартлет. Роуз не се изненада да я види тук. Беше единствената жена, освен нея. Останалите бяха момчета, които би нарекла „любознайковци“, защото с интерес посещаваха дори лекции без връзка със специалността им, просто за удоволствие: Кийт Джоунс, Томи Крауфорд, Ханк Джавитс, Питър Блейк и Брад Оливър. Не познаваше само двама, единият дребничък и хилав, а другият по-висок от нея и мускулест. Имаше кестеняви коси, очи с форма на лешник и тъмни гъсти мигли, ъгловата челюст и набола брада. Първото, което Роуз забеляза, бе неговата самоувереност, достигаща до арогантност. После отмести поглед към костюма и обувките му. Бе виждала такива на витрините на „Сакс“. На китката му имаше часовник „Ролекс“.

„Колко предсказуемо“, помисли си тя.

— Е, щом всички вече сме тук, мога да ви представя новия член на групата — каза професор Бартлет. — Роуз Фиорело.

Всички я поздравиха в хор.

— Познавам всички, освен тези двама… господа.

— Това е Стенли Йънг — каза Бартлет и посочи слабото момче. — А това е Джейкъб Ротщайн.

— Приятно ми е — каза Стенли.

Джейкъб й кимна и тъмните му очи я огледаха така, както повечето мъже, които срещаше.

— От „Ротщайн Риълти“? — пошегува се тя.

Изглежда, думите й подразниха Джейкъб.

— Предпочитам да не говоря за това, ако нямате нищо против.

Роуз се отпусна на дивана. Бе шокирана и по гърба й пропълзя тръпка, която достигна чак до тила й. Сърцето й се разтуптя, а по дланите й изби пот.

Цялата група забеляза реакцията й.

— Не исках да ви смутя — каза Джейкъб.

Роуз едва успя да успокои дишането си с неимоверно усилие на волята.

— Не съм смутена, просто… за миг ми се зави свят.

— Тази седмица срещата е на тема Кралица Елизабет I — заговори Бартлет. — Миналата седмица ви възложих задачата да помислите какво влияние е оказало детството на Елизабет върху политиката й като кралица — обърна се към Роуз. — Вие сте тук за първи път, но бързо ще наваксате. Можете да научите много на тези срещи.

— Убедена съм — тихо отвърна Роуз.

— Господин Ротщайн — каза Бартлет. — Започнете вие.

Шестнадесета глава

— Следователно мисля, че това чувство за надвиснала заплаха, или мания за преследване, е съпътствало кралицата по време на цялото й управление. Дипломатическите умения, които е усвоила при множеството периоди, прекарани в килия, са били умело прилагани за избягване на брак.

Джейкъб Ротщайн прекъсна изказването си и остави куп напечатани листове.

Всички в стаята въздъхнаха и се облегнаха назад на местата си. Роуз забеляза, че са възхитени от красноречието на Ротщайн. Имаше приятен плътен глас, а тонът, с който говореше, издаваше непоколебима увереност. Може би дори бе посещавал уроци по ораторско майсторство. Бе погледнал всеки от присъстващите право в очите, включително и професора, за да ги убеди в аргументите си. Очевидно бе свикнал да говори пред публика. Роуз полагаше усилия да не гледа към него твърде често, защото някой щеше да долови презрението в очите й.

Джейкъб Ротщайн се държеше като човек, убеден в правото си да говори пред тази аудитория и да бъде слушан от нея с уважение.

— Джейкъб, беше чудесно — замърка Марион Уотсън.

Роуз не можа да повярва на очите си, когато я видя да примигва съблазнително срещу него. Марион Уотсън, която сякаш не осъзнаваше, че на света съществуват мъже!

Е, добре, Ротщайн бе привлекателен. Роуз не можеше да отрече очевидното. Но тя не бе от момичетата, които се подлъгват по бляскава външност. В университета бе пълно с богати красавци.

— Да, много интересно — съгласи се Кийт.

— Не съм съгласна с изводите ви — намеси се Роуз.

Всички я изгледаха учудено.

Професор Бартлет се почеса по веждата.

— Добре, госпожице Фиорело. Надявах се неофициалната обстановка да ви предразположи да излезете от черупката си. Можете да предложите друга гледна точка?

Роуз кимна и не откъсна очи от тези на Ротщайн, когато срещна погледа му. Явно не бе свикнал да му отправят предизвикателства тук.

— Мисля, че господин Ротщайн, както и повечето историци търсят факти в подкрепа на предварително изградени тези — хладно каза тя. — Реалният живот не се вмества в подобни рамки или това е много рядко. В случая с Елизабет не е така.

— Мисля — също толкова хладнокръвно каза Ротщайн, — че фактите, които изложих, подкрепят заключенията ми.

— Разбира се — Роуз учтиво се усмихна, но изразът на очите й остана сериозен. — А фактите, които не изложихте? Щом Елизабет е изпитвала такова чувство на страх, защо е реагирала толкова смело, когато на погребението на Мери I свещеникът е казал: „По-добре мъртъв лъв, отколкото живо куче“? Щом разиграването на принцове, кандидати за ръката й, е доказателство за невероятни дипломатически умения, усвоени вследствие на дългогодишно пълзене пред баща й, брат й и сестра й, какво ще кажете за обидите по адрес на французите и испанците и за славата й на развратница?

Бартлет се взираше в нея, явно впечатлен. В очите му проблесна задоволство.

— А подозренията, че кралицата е поръчала убийството на съпругата на един от фаворитите си? Когато графиня Есекс е загинала при подозрително падане по стълбите, мнозина са предполагали, че зад това стои Елизабет. Откровеното й флиртуване в двореца, което е създало опасност за трона й при ирландското въстание, поведено от Есекс, не се вписва в теориите ви за наплашена кралица, отчаяно разчитаща на дипломатически средства.

Роуз дълбоко си пое дъх и седна на мястото си. Студентите я гледаха с ненавист. Изведнъж й стана ясно, че Джейкъб е звездата на групата. Бледосините й очи го пронизаха с поглед.

Ротщайн изпъчи гърди, готов да отговори на предизвикателството.

— Не можете да се опитвате да отречете, че Елизабет майсторски се е изплъзвала на ухажорите си, докато най-сетне загубят надежда. Освен това тази… съблазън… — когато изрече думата, Джейкъб съзнателно плъзна поглед от краката на Роуз към гърдите й, преди отново да срещне втренчения й поглед. — … била използвана не само пред чуждестранни кралски особи, но и за оказване на натиск върху собствените й министри, които търсели престолонаследник.

— Не отричам това — каза Роуз.

Джейкъб сви рамене.

— Е, добре.

— Оспорвам причинно-следствената връзка, която се опитвате да докажете — продължи тя. — Твърдите, че това умение е резултат от детство, прекарано в страх и демонстриране на лоялност пред баща, брат и сестра, на което е била принудена, за да запази главата си на раменете. По-скоро е било вродена способност. Ако се бе чувствала преследвана и заплашвана през целия си живот, не би се осмелила да върти любов с женени мъже, стоящи по-ниско от нея, които биха могли само да й попречат да постига политическите си цели. Нито пък би дала благословията си за пиратски нападения в Испания…

— Много интересно — прекъсна ги Бартлет с равния си, отмерен тон. — Виждам, че двамата можете да водите дебат цяла нощ. Очевидно групата ни се сдоби с още един ценен участник — леко кимна към Роуз. — Особено при положение, че госпожица Фиорело не бе подготвена за темата на днешната дискусия. Нали сте съгласен, господин Ротщайн?

Джейкъб Ротщайн огледа съперницата си с лека усмивка, която ужасно подразни Роуз.

— Да — тихо потвърди той.

— Следващата седмица ще обсъждаме ренесансовата литература. Госпожице Уотсън, вие ще говорите за Данте. Бих искал останалите да разгледате темата по двойки и всяка от тях да направи кратко изложение след госпожица Уотсън. Господата Крауфорд и Блейк, господин Джавитс и господин Йънг, господин Оливър и господин Джоунс, госпожица Фиорело и господин Ротщайн.

Роуз се изчерви от гняв, но какво би могла да стори? Да откаже? Бартлет я гледаше с дяволито пламъче в очите.

— Нали нямаш нищо против, Роуз?

— Разбира се, професор Бартлет — промълви тя.

— Чудесно. Ще се видим следващата седмица.

Студентите станаха и излязоха от кабинета в колона по двама. На площадката до стълбите се получи стълпотворение и Роуз се озова обградена от обожатели.

— Беше страхотна — искрено каза Стенли Йънг. — Как успя да поведеш този спор без предварителна подготовка?

— Винаги съм харесвала Елизабет — промърмори тя в отчаян опит да се измъкне.

Джейкъб Ротщайн хвърли поглед към нея над главите на другите.

— Трябва да си уговорим час за среща, госпожице Фиорело. Къде е стаята ви?

— Не живея в общежитието — троснато отвърна Роуз.

Той написа нещо на гърба на визитна картичка, която извади от кутийка от масивно злато.

— Това е адресът ми. Утре в дванадесет устройва ли ви?

— Когато и да е — сопна се Роуз.

— Тогава до утре.

Ротщайн слезе по стълбите и я остави сред тълпата обожатели.

Следващата сутрин Роуз поразпита за него.

Джейкъб Ротщайн. Цар на дебатите, женкар, боксьор и безспорен отличник на курса. Колежките му тичали след него и както се бе изразило едно момиче, което случайно бе заговорила в тоалетната, бил „твърде учтив, за да откаже“.

В него бил съчетан чарът на джентълмен от Юга и изтънчеността на нюйоркския елит. Освен това бил наследник на огромно състояние.

— Името им е включено в списък на „Форбс“ — осведоми я Анна със закачливо намигване. — Проявяваш ли интерес?

Вечно бил заобиколен от момичета.

— Значи ги прелъстява и изоставя? — попита Роуз.

— Да, но без да постъпва непочтено.

— Стига. Как може подобно поведение да се нарече „почтено“?

— Слушай — Анна развя русите си къдрици и подсили молива и червилото си. — Той не обещава нищо, нали разбираш? Не е използвач. Кара те да очакваш единствено да си прекараш добре. Страхотно приключение. Когато всичко свърши, ти изпраща някое скъпо бижу — въздъхна. — Много е щедър.

Роуз подозрително изгледа Анна. Бе нисичко, привлекателно момиче с чувствени устни, платиненоруси коси и пищни форми. Макар и леко закръглена, изглеждаше от типа жени, които лесно съблазняват мъжете.

— Откъде знаеш всичко това?

— Виждаш ли тези обици? — Анна завъртя глава. — Трябва да се възползваш. Той харесва момичета като теб. Може би дори ще поиска да ходите сериозно. Струва си да опиташ.

Роуз прехапа устни. Нямаше смисъл да споделя, че не би правила секс без обвързване с когото и да било, особено с арогантен тип като Джейкъб Ротщайн. Анна не споделяше разбиранията й за света.

— Не е мой тип. Просто ще учим заедно — обясни тя.

Анна отново се засмя.

— Така ли го наричат напоследък?

Роуз замълча. Явно не можеше да я убеди, че няма желание да опита.

Застана пред вратата на Ротщайн точно в дванадесет.

— Влез — извика той в отговор на дискретното й почукване.

Роуз отвори, но не прекрачи прага. Стаята бе луксозно обзаведена. Интериорът напомняше за къща в английско провинциално имение.

— Защо не учим в библиотеката? — предложи тя.

— Хм, защото там не можем да разговаряме — отвърна Джейкъб Ротщайн. Отново я огледа от главата до петите и тя настръхна.

— Не ме гледай така.

— Как? — невинно попита той. — Привлекателна си. Какво искаш, да се правя на сляп ли?

Роуз влезе в стаята му и затвори вратата.

— Да бъдем наясно. Аз не те харесвам.

Джейкъб щракна с пръсти.

— По дяволите. Първото ми впечатление беше, че си готова да ме разкъсаш. Изглеждаше толкова пленена от неустоимия ми чар.

— Запази тези приказки за момичета като Анна Кент.

— Аха — очите му заблестяха. — Анна. С нея беше много забавно.

— И тя твърди същото. Е, да се залавяме за работа, за да си тръгна по-скоро оттук.

— Чудесно — Джейкъб посегна към учебниците си. — Любопитен съм да узная с какво съм спечелил антипатията ти.

„Господи, прелестна е“, помисли си Ротщайн. Неприятно й бе, когато я гледаше. Жалко. Все пак бе успял да забележи тънката й талия, дългите й стройни крака в онези секси джинси, водопада от лъскави черни коси, които, за негово удивление, не изглеждаха боядисани, матовата й кожа и онези невероятни очи.

Навярно носеше цветни контактни лещи. Не можеше човек да има толкова бледосини очи, като вълчи. Погледът изпод гъстите й мигли бе смразяващ. Запита се дали и гърдите й са естествени, но нима това имаше значение?

Притежаваше всичко, което привлича мъжете, и явно го осъзнаваше. Ротщайн имаше слабост към жените. По отношение на физиката не бе твърде придирчив. Харесваше и ниски момичета със заоблени бедра и едър бюст, и арогантни красавици с фигура на манекенки. Не си падаше нито по пълни, нито по твърде слаби, но освен тези две крайности, нищо друго не го отблъскваше. Ротщайн обичаше секса и не търсеше обвързване. Гордееше се с умението си да доставя наслада на жените и гледаше на това като на изкуство. Когато стенеха и го драскаха по раменете, се смяташе за велик.

Но Роуз Фиорело не желаеше да бъде ничие завоевание за една нощ и затова се държеше надменно и студено. Сякаш ледът в очите й бе пуснал корени в цялото й тяло. Бе пълна противоположност на хубавиците, които сами го приканваха. Нейната красота бе недостъпна. Чиста. Това правеше влечението му към нея още по-силно.

Джейкъб я бе виждал и по-рано. Повечето му познати, които изучаваха история, я бяха забелязали. След края на лекцията винаги скачаше като ужилена и тръгваше към изхода на аудиторията с обемистата си папка, без да се оглежда нито наляво, нито надясно, като банкер от Уолстрийт, бързащ за работа през тълпата. Държането, с което сякаш казваше „стойте далеч от мен“, бе характерно за Ню Йорк.

Невъзможно бе да остане незабелязана. Бе висока и ослепителна. Красотата й бе очевидна, въпреки семплите дрехи, които носеше. В ерата на хевиметъла бе изненадващо, че косите й не бяха тупирани или превърнати в стърчаща грива. Бяха просто гладки и лъскави, като козина на видра, изплувала от поток. Имаше поразителни очи и стройно, но не твърде слабо тяло. „Заоблена е там, където трябва“, помисли си той с одобрение. Лицето й, от неповторимите очи и високите аристократични скули до чувствените устни и правилния римски нос, бе просто… съвършено.

Никак не приличаше на куклите от Малибу, но какво от това? Другите студентки в Колумбийския университет и в Бърнард, който се намираше отсреща, се обличаха по-секси. Имаха силиконови гърди, миниполи, обувки с висок ток, маникюр и изрусени коси. В района бе пълно с хубавици с млечнобяла кожа и румени бузи. Но никоя от тях не бе като Роуз Фиорело.

Ако я поканеше да излезе с него, би изложил егото си на риск. Знаеше, че други са се опитвали да я заговорят и никой не е стигал по-далеч от „Здравей“ или „Извинявай, сладур“, след което Роуз продължавала с бързи крачки хъм вратата.

Не дружеше с никого. Не се движеше в компания. Не посещаваше политически сбирки, репетиции на театрални трупи или вечерни занятия.

Имаше прелестно тяло, но не проявяваше никакъв интерес към никого около себе си.

Джейкъб бе предложил на професор Бартлет да покани Роуз в симпозиума. Бе направил старателно проучване за нея. Според информаторите му следяла с най-голямо внимание лекциите на Бартлет. Бе предположил, че едно предизвикателство ще я заинтригува.

„Е — суховато си помисли той, — оказах се прав“.

— Да видим — Роуз затвори вратата и седна на ръба на единия от столовете му, сякаш се боеше от някаква зараза. — Защо не те харесвам. Може би защото дочух някои неща. Не си падам по евтини прелъстители.

Джейкъб повдигна вежди.

— В мен няма нищо евтино, сладкишче.

— Не ме наричай „сладкишче“.

— Не вярвам да си чула нещата, за които намекваш, преди срещата снощи. Може би след това си поразпитала. Ясно бе, че не знаеш нищо за мен — засмя се той. — Мисълта, че си се поинтересувала по-късно, ме ласкае. Е, кажи ми, с какво те засегнах снощи?

— Да си ме засегнал? Не — Роуз присви очи. — Може би ме е подразнило това, че носиш костюм и часовник, които струват колкото издръжката на някои студенти за цяла година. Може би съм забелязала колко си самонадеян и съм решила, че някой трябва да те поохлади.

Джейкъб понечи да се пошегува, че Роуз определено не му действа „охлаждащо“, но размисли.

— Може би не харесвам малки принцове, които идват в колежа с парите на татковците си и се държат като господари.

— Може би не бива да се палиш толкова, за да не ти запари отзад.

— Моля? — гневно извика Роуз.

Джейкъб я погледна хладнокръвно.

— О, стига, малката. Можеш да ме нападаш, но не съм длъжен да се оправдавам. Не се извинявам за успеха на семейството си. Всъщност се гордея с него.

— Не се и съмнявам.

— Добре. Що се отнася до факта, че съм тук с парите на баща си, резултатът ми на CAT беше деветдесет и седем процента. Не прави грешката да мислиш, че децата от богати семейства са тъпи, само защото ти си спечелила стипендия. Заслужавам да следвам в Колумбийския университет. Всъщност бих могъл да вляза навсякъде във веригата „Айви“. Участвам в сбирките на професор Бартлет, защото съм един от най-добрите му студенти и получих отлични оценки в средата на семестъра. А относно момичетата, които ме харесват… — сви рамене. — Знаеш ли какво ще ти кажа? Не е твоя работа.

Роуз го изгледа втренчено и се опита да измисли остра реплика, с която да отвърне. Не й хрумна нищо. „По дяволите!“

— Е, след като изяснихме въпроса — заговори Ротщайн след секунда с надменна усмивка, — ако желаеш, можеш веднага да изхвърчиш от стаята ми като фурия. Обади се на професор Бартлет и му кажи да намери и на двама ни други партньори.

— Не си толкова неотразим, за колкото се мислиш — процеди Роуз през зъби.

Ротщайн леко се приближи и я погледна право в очите.

— Откъде знаеш? — тихо попита той. — Ако искаш да разбереш, винаги си добре дошла тук — потупа по леглото си.

— Сваляш ли ме?

— Не се плаши. Просто отправям покана. Не лягам с мацка, ако сама не го поиска. А… — самоувереният му поглед отново се плъзна по тялото й. Роуз едва се сдържа да не се обърне — … ти ще трябва да ме помолиш най-малко два пъти.

Роуз решително се настани на стола, на който бе седнала. „Наистина е привлекателен“, призна тя пред себе си. Но не и за нея.

Спомни си за Уилям Ротщайн. Грозен, противен мазник, който по нищо не приличаше на младия принц пред нея, освен по своята арогантност. Опита се да възстанови в паметта си чертите на Уилям, но й се губеха. Бе останало само чувството на отвращение, гласът му и обидните думи, изречени с презрение.

Усмихна се със стиснати устни, обзета от ненавист към него и целия му род.

— Не се и надявай. Ако мислиш, че ще излетя оттук вбесена, за съжаление, трябва да ти кажа, че нямаш толкова силно въздействие върху мен. Е, да поработим по темата. Донесох няколко книги.

Четоха заедно около час. Роуз изтъкваше аргументите си спокойно, но щеше да се пръсне от адреналин. Искаше да се изправи срещу Джейкъб Ротщайн, наследника на компанията, която бе твърдо решена да съсипе. Той дори не подозираше на какво е способна. Искаше да изкрещи в ухото му, да го удари и да му даде да разбере, че го е набелязала и скоро с него ще бъде свършено.

Но не го направи. Просто разговаряше с него по темата й водеше записки.

Ротщайн я вбесяваше. След онзи встъпителен разговор просто бе преминал към съществената част от срещата им, сякаш нищо не се е случило. Явно бе умен и проницателен. Можеше да отвърне смислено на всяка нейна реплика и имаше свежи идеи. За час двамата успяха да съставят забележително изложение.

— Беше интересно — каза той и й подаде ръка, когато стана, за да си тръгне.

Роуз не я пое.

— Не сме приятели — каза тя.

Ротщайн сви рамене.

— Ти губиш — каза той. — Нямах търпение да те опозная.

Тя се завъртя на пети и излезе.

— До утре, маце — извика Ротщайн след нея.

Сърцето й биеше учестено, докато излезе от сградата и се отдалечи на две преки от общежитията. „Копеле, което се мисли за голям мъжкар! Самонадеян мръсник!“ Задъхваше се от ярост.

Едва след като пътува двадесет минути с автобуса, осъзна, че е направила грешка. Ротщайн бе наследник на „Ротщайн Риълти“. Щом бе решила да им отмъсти, би могла да го използва, както той използваше всички онези момичета. Приемаше я като сексуален обект и твърдеше, че се гордее с компанията. Без колебание щеше да го изиграе.

Реши на следващия ден да се държи по-мило с него.

„Арогантно копеле!“

Седемнадесета глава

— Йеее, бейби — грачеше Фиона. — Йеее!

Попи метна буйната си черна грива назад под червената светлина на прожектора, който я осветяваше. Край, последна песен. Бе плувнала в пот, а страхотните кожени панталони бяха залепнали за тялото й. Отчаяно се нуждаеше от него.

— Благодарим ви! — изкрещя Фиона. — Лека нощ!

Попи се усмихна на публиката, която учтиво изръкопляска. Двама дългокоси метъли на първия ред, които през цялото време похотливо зяпаха музикантките, размахаха юмруци във въздуха и нададоха викове.

„Повече шум, повече шум“, помисли си Попи.

Но знаеше, че не може да очаква по-въодушевена реакция. Фиона подаде едната си ръка на нея, а другата на ритъм китаристката Лиан. Елиз се изправи зад барабаните и направи патентованото от Ники Сикс завъртане на палките. Групата се поклони и изпрати въздушни целувки на публиката.

— Хей, тези хора искат бис, да изсвирим отново „Аутсайдер“ — просъска Фиона.

Попи видя, че клиентите на клуба се отправят към бара.

— Не, не искат. Да тръгваме.

За да избегне продължаване на спора, махна с ръка и изтича в тясната съблекалня, която бе не по-голяма от тоалетна и вътре не миришеше много по-приятно. Стените бяха покрити с графити на стотици клубни групи. Хрумна й да остави надпис „Снегълтуут“ забиха тук и се издъниха. Поне щеше да бъде искрено.

Другите четири момичета я последваха и се втурнаха право към мизерната почерпка — бутилка евтина водка, кутия сок от боровинки и няколко пластмасови бутилки минерална вода. Попи пресуши една от тях.

— Мамка му! Чухте ли? Бяхме супер — самодоволно заяви Фиона. — Харесаха ни. Звучах страхотно, като Лита Форд.

„Да бе“, помисли си Попи.

— Да, получи се — съгласи се Лиан. — Онези пичове не откъсваха очи от нас.

— Според мен беше пълен провал — възрази Попи. — Трябват ни нови парчета и повече репетиции.

— Защо си толкова черногледа?

— Млъквай.

— Нищо не разбираш.

— Не й обръщай внимание, винаги е такава — Фиона я изгледа намръщено. — Може би ни трябва нова басистка.

— Тя изглежда добре — обади се Елиз.

— Късметлийка си, Попи. Късметлийка си, че няма много момичета, които свирят на бас китара — Фиона често й напомняше това. — Впрочем — добави тя и тръсна дългите си руси коси. — Знаете ли какво? Оправете грима си, дами. Познайте кой е дошъл да ни чуе тази вечер.

Попи изтръпна.

— Джоел Стейн.

— Моля те, кажи ми, че се шегуваш — промълви тя.

— Кой е Джоел Стейн? — попита Лиан.

— Известен мениджър. И е тук заради нас!

Другите момичета заподскачаха с радостни викове.

Попи се изчерви от срам. Групата й „Снегълтуут“ тъкмо прохождаше. Момичетата не репетираха достатъчно, песните им бяха скапани, а всички очакваха да бъдат открити от някого като Джон Каландър и превърнати в следващите „Гънс енд Роузис“. Знаеше кой е Джоел Стейн. Той ръководеше компанията „Дриймс“, която имаше договори с дълъг списък от мултиплатинени звезди и шепа новоизгряващи групи.

Надяваше се да не е дошъл точно заради тях. Не бяха подготвени. Попи не бе сигурна дали ще излезе нещо.

— Ще ни чака в бара. Да вървим!

— Почакайте! — настоя Елиз. Застана пред малкото счупено огледало и разтвори ципа на коженото си горнище, за да се вижда значителна част от гърдите й. Момичетата от групата не пестиха червила, моливи и парфюми. Попи с неохота провери дали спиралата й не се е размазала.

— Ооо! Йеее — извика Фиона с дразнещия си писклив глас, както правеше на сцената. — Да вървим, „Снегълтуут“!

Отвори вратата и с уверена походка влезе в клуба. Попи я последва. Момичетата не им обърнаха никакво внимание. Няколко момчета ги шляпнаха отзад, докато си проправяха път между тях в тъмнината.

— Хей, мацета, страхотна група сте.

— Много сте гот, искате ли по нещо за пиене?

— К’во става, сладурче?

— Виждаш ли? — Фиона се обърна към Попи и я изгледа злобно. — Луди са по нас.

Стигнаха до стъпалата, които водеха към сепаретата в бара. Едно от тях в дъното бе оградено. „VIP зона, колко смешно!“, помисли си Попи. Беше тясно кътче, в което миризмата на спарено не бе толкова силна, колкото в останалата част от мрачната дупка със слаба вентилация, защото нямаше толкова хора, натъпкани като сардини в консерва. О, не… там наистина седеше…

Фиона показа ламинираната си карта на охранителя и той отмести оръфаното червено въже, за да ги пусне.

— Джоел, скъпи, радвам се да те видя тук — замърка Фиона.

Другите момичета го наобиколиха, запримигваха съблазнително и раздвижиха гърди. Попи се изчерви още повече. За щастие бе твърде тъмно, за да проличи. Погледна Джоел Стейн. Бе висок, с идеално скроени панталони на камуфлажни шарки, изгладена бяла тениска, „Ролекс“, златен пръстен и маркови слънчеви очила, вдигнати на главата над дългите му коси, вързани на конска опашка. Типичен мениджър от музикалния бизнес — около четиридесетгодишен мъж със стегнато тяло.

Погледна към нея.

— Приятно ми е, господин Стейн — учтиво каза Попи и му подаде ръка.

Стейн я пое с леко повдигнати вежди.

Фиона я срита не съвсем дискретно.

— Хей, бяхме върхът! Нали? Трябва да поговорим за договор! — настойчиво каза тя.

Изражението на Стейн остана равнодушно.

— Няма да стане, момичета. Добра група сте, но просто не сте това, което търси „Дриймс“.

— Какво искаш да кажеш с това „няма да стане“? Нали видя феновете? — попита Фиона.

— Млъквай, Фиона. Благодаря ви, че сте дошли да ни чу господин Стейн — каза Попи.

— Ти винаги разваляш всичко, Попи! — почти я нахока Фиона. — Затваряй си шибания плювалник!

— Успех в търсенето на мениджър, момичета — пожела Стейн.

— Не, почакай! — извика Фиона, но той се отдалечи.

— Мамка ти! — Лиан застана срещу Попи. — Ти ни провали. Щяхме да го придумаме.

— Уволнена си! — изкрещя Фиона.

— Не, стига, не можем да намерим друга басистка — промълви Елиз.

— Тогава ще вземем момче в групата — изръмжа Фиона.

— Не, Фи…

— Излишно е да си правите труда — Попи бе бясна. — Джо Стейн не е глупав. Не ни смята за добри, каза го просто учтивост. Не репетираме достатъчно, за да станем добри. Песните са скапани, а Фиона има глас на кукумявка. За една рок група трябва и нещо друго, освен дълги коси и големи ципове. Сама ще си тръгна.

— Не те бива като басистка! Винаги изпускаш ритъма! — обвини я Елиз, барабанистката.

Попи се замисли.

— Да, така е. Но знаете ли какво искаше да каже човекът: „Опитайте още два-три пъти и ако и тогава не стане, се откажете. Няма смисъл да продължавате“.

Фиона свали ламинираната карта от врата й.

— Разкарай се, кучко! Вече си вън от „Снегълтуут“!

— Ще го преживея — каза Попи.

— Хайде, момичета, да се махаме от тази дупка — Фиона метна коси назад и се отдалечи заедно с останалите.

Попи остана сама.

— Без пропуск на врата не можеш да стоиш във VIP зоната — промърмори охранителят.

Попи се огледа в празното сепаре.

— Добре — каза тя с фалшива усмивка и се отправи към бара. — „Джак“ и диетично пепси, ако обичате.

— Диетично?

— По-малко вредно е — отвърна Попи, подаде десетдоларова банкнота и изчака да получи чашата си. Това бе любимото й питие. Смесицата от алкохол, газирано и лед бе приятна, когато в клуба ставаше горещо.

Чувстваше нужда да пийне нещо. След малко щеше да си тръгне. Край на кариерата й на рок звезда. Джоел Стейн бе видял тази пълна трагедия…

Ужас.

— А сега посрещнете „Силвър Булет“ — обяви водещият програмата.

Вече бяха отворили нощните заведения и отегчената компания в клуба бе оредяла. Попи погледна към сцената със съчувствие. Излязоха четири момичета и размахаха ръце. Не изглеждаха зле, доста приличаха на „Снегълтуут“.

„И тези ще се издънят“, помисли си Попи. Запита се дали е възможно да свирят по-зле от нейната некадърна група. Едва ли.

— Това парче се нарича „Полет“ — каза вокалистката.

Попи забеляза, че е красавица на двадесет и няколко години. Квартетът засвири. Попи примигна.

Бяха невероятни, имаха всичко, което липсваше на „Снегълтуут“ — синхрон, безпогрешен ритъм, пънк-рок парчета с приятна доза поп и запомнящ се вокал, нисък и доста дрезгав за жена. Глас на рок звезда. Като Джанис Джоплин…

Питието й стоеше недокоснато на бара. Попи огледа заведението. Малкото клиенти се придвижваха към сцената с одобрителни възгласи и подсвирквания.

„Жалко, че Джоел Стейн не беше дошъл да чуе тях“, помисли си Попи.

В този миг й хрумна блестяща идея.

Глътна питието си на един дъх, скочи от табуретката и тръгна към централната част на клуба, за да види групата отблизо. Бе полупразно, но прожекторите светеха. Наистина имаха запомнящи се мелодии, за разлика от нейната скапана група, както и всички останали полусработени банди, които бяха свирили тази вечер. Попи мислено състави списък: песни — плюс, сценично държане — плюс. Закръглената басистка имитираше Кийт Ричардс и от единия ъгъл на устата й стърчеше цигара. Външен вид — плюс, въпреки едрата фигура на басистката и обратната захапка на ритъм китаристката. Вокалистката бе привлекателна, с дълги червени коси. Соло китаристката бе с пънк прическа и косите й бяха боядисани в пастелнорозово, но лицето й бе красиво като на фотомодел. Попи не виждаше барабанистката. Текстовете не бяха особено изгладени, но те не бяха толкова важни за рок група.

Бяха бъдещи звезди. Това бе очевидно за Попи. Бяха всичко, което „Снегълтуут“ не беше. А тя имаше идеи за тях, безброй идеи.

Желанието й да свири на бас китара се бе изпарило. Докато гледаше тези момичета, се убеди, че няма талант. Но това не бе болка за умиране. Новата й идея бе по-добра.

Щеше да стане мениджър.

„Силвър Булет“ започнаха следващото парче.

Попи насочи вниманието си към оскъдната публика. Бе пощуряла. Навярно всички бяха изненадани да чуят нещо на този фестивал, което си струва.

Попи бе намерила призванието си. Не тъгуваше, че групата й бе прогонила клиентите от заведението. Не държеше на нея. Но когато бе чула, че Джоел Стейн е там, истински се бе развълнувала. Бе толкова впечатлена от него. Седеше там, съвършено спокоен и хладнокръвен. Очите му долавяха всичко и умът му обработваше информацията като компютър.

Изведнъж бе изпитала желание да бъде на негово място.

Може би имаше начин да стигне там, където бе той. Не бе сигурна какъв, но щеше да измисли нещо.

— Чао! — вокалистката потупа по микрофона. — Благодарим ви. Ние сме „Силвър Булет“.

Цялата група слезе от сцената, докато виковете за още затихваха. Стилно.

„Чакай малко — каза си Попи. — Познавам това момиче…“

Платиненорусата барабанистка, която се оттегляше, имаше запомняща се прическа. Попи я бе забелязала по-рано вечерта на бара, преди „Снегълтуут“ да излязат на сцената. Бе взела пластмасовата бутилка водка от четири долара, за да я отнесе в съблекалнята, и тогава я бе зърнала. Беше висока и стройна и край нея се бяха насъбрали пияни обожатели. Попи я бе забелязала в полумрака само защото русите й коси се бяха откроили на светлината на една от слабите лампи в клуба.

Тогава, без да се двоуми, Попи бе закрачила към мъжете с ламинираната си карта на врата.

— Хей!

— Кротко, маце — мускулест рокер с татуировки по ръцете докосваше момичето, обуто в прилепнали дънки, а то се опитваше да се освободи и сипеше ругатни по негов адрес. — Освен ако искаш да се присъединиш към компанията.

Ботите на Попи бяха с тънки токчета. Заби едното от тях в пръстите на крака на здравеняка и той учудено я зяпна.

— Вътрешен човек съм — каза тя. — Остави дамата на мира и се разкарай! — тонът й издаде такава злоба, че го накара наистина да се отдръпне. — Добре ли си?

— Вече да. Благодаря.

Момичето се бе успокоило и се бяха разделили. Докато вървеше към съблекалнята, Попи бе изпитала известна гордост, но после напълно бе забравила за случката.

Сега се усмихна. „Добро начало, а?“ Един мениджър трябваше да избавя клиентите си от неприятности. Попи ги изчака до вратата, през която се влизаше от съблекалнята в клуба. Никой нямаше да ги види. Изпита леко облекчение. Но все още бе нервна.

Как да каже на момичетата, че иска да стане техен мениджър? Беше по-млада от тях. Тръгна натам с развети черни коси. Нямаше какво да му мисли.

Най-сетне се появиха. Бяха се преоблекли с джинси и тениски. Вълнението на Попи нарасна. Стори й се чудесно, че на толкова ранен етап вече имат сценично облекло.

Приближи се към тях.

— Здравейте.

— О, здрасти — барабанистката й подаде ръка. — Това е мацката, за която ви казах. Тя спаси задника ми. Как си? Аз съм Лиса.

— Попи Алън.

— Кейт — каза вокалистката.

— Моли — представи се басистката.

Китаристките се казваха Клер и Деби. Всички й се усмихнаха. Обещаващо.

— Гледах ви — каза Попи без предисловия. — Върхът сте. Бих искала да ви стана мениджър.

— Умирам от глад — бе казала Кейт.

— Да отидем да хапнем нещо. Ще ви почерпя.

Заведе ги в „Луиджис“.

— Наистина ли? Супер — нетърпеливо се обади пълничката Моли. — Обикновено можем да си позволим само по някой шоколад.

„Ето от какво пълнее“, помисли си Попи.

— Какво ще кажете за „Денис“? — предложи басистката с надежда. Другите момичета изглеждаха смутени, но не възразиха.

— Не изкарваме много пари — обясни Лиса.

— Онази евтина кръчма? Можем да си позволим нещо по-добро. Обичате ли италианска храна?

Бяха на седмото небе.

Попи се обади да докарат колата й от паркинга и даде бакшиш на служителя. Изглеждаха впечатлени, когато видяха открития шевролет.

— Трябва да се сместим тук.

— Няма проблем — каза Кейт с доволно изражение. — Аз ще седна отпред.

Другите се спогледаха, но се качиха на задната седалка.

Попи ги откара до „Луиджис“, защото се намираше наблизо. Баща й осигуряваше значителен оборот на ресторанта.

— Signorina Poppy, ciao, carа[1] — каза Стефано и приятелски я целуна по бузата. — Радвам се да ви видя.

— Тези момичета са мои приятелки, Стефано — многозначително каза тя, когато забеляза неодобрението в погледа му при вида на джинсите, тениските и изтърканите кожени якета.

— Ah, si?[2] Няма проблем, за вас няма проблем. Насам, ако обичате.

Настани ги в едно сепаре в ъгъла. Обикновено в този ресторант не се допускаха лица без официално облекло. Момичетата затаиха дъх, когато видяха другите клиенти с маркови костюми и перлени огърлици.

— Много е шик — одобрително отбеляза Кейт.

— И храната си я бива — един сервитьор им подаде менюта. — Всичко, което пожелаете, дами.

Попи забеляза интереса, с който четяха имената на апетитните ястия.

— Лазаня — задъхано каза Моли. — Господи! Много сме ти благодарни.

Попи поръча кана червено вино.

— Донесете ни коктейли с шампанско за аперитив.

— Чудесен избор, госпожице.

Вече я гледаха почти с благоговение и Попи се почувства малко засрамена. Щеше да плати сметката с парите на баща си, използваше неговите връзки. Но самата тя нямаше нищо. „По дяволите! Един мениджър не бива да има подобни скрупули. Нека си мислят, че си преуспяваща бизнес дама“.

Поднесоха коктейлите им във високи кристални чаши.

Попи вдигна своята за тост.

— За вашия успех!

— За успеха! — повториха момичетата.

— Това е страхотно — каза Кейт. — Разбира се, че сме съгласни да ни станеш мениджър.

— Радвам се да го чуя — уверено отвърна Попи. — Няма да съжалявате.

Докато вечеряха, успя да ги омае с приказки за звукозаписни компании, радиостанции и изяви в клубове, където няма да се налага да плащат, за да свирят. Очевидно бяха гладни и без пукната пара. Когато донесоха поръчката им, лакомо се нахвърлиха върху порциите си, пресушиха каната с вино и обраха пикантния сос от чиниите си с хляб. Попи забеляза, че лицата им засияват, отчасти от алкохола, отчасти от въодушевление.

Но не бе толкова лесно. Деби, красивата пънкарка с розови коси, на три пъти понечи да я попита на кои други групи е мениджър и как е постигнала успех толкова млада. Другите момичета я сритваха под масата и Попи просто се усмихваше и доливаше чашата й. Но забеляза, че Кейт я гледа изпитателно.

Музикантките знаеха, че са добри. Трябваше да им предложи нещо повече от една вечеря, за да ги спечели. Но всичко по реда си. Точно сега искаше само да не преговарят с друг кандидат.

— Благодаря, беше супер — каза Моли, докато стояха на тротоара отвън.

— Ще ви откарам по домовете — предложи Попи.

— Няма нужда — отвърна Клер. — Всички живеем наблизо.

— Дайте ми номерата си.

Момичетата се спогледаха.

— Нямаме телефони — каза Деби. — Но аз имам пейджър. Става ли?

Попи изведнъж се досети, че навярно живеят нелегално в някой бордей.

— Добре.

— Трябва да поговорим сериозно, преди да подпишем договор — предупреди я Кейт.

— Разбира се. Ще ви звънна и ще си уговорим среща — служителят от паркинга докара колата й и Попи скочи вътре. — Чао, момичета.

„Дотук добре“, помисли си тя, докато потегляше. Но знаеше, че далеч не е достатъчно. Нуждаеше се от план. Отчаяно.

[1] Госпожице Попи, здравейте, скъпа (итал.). — Б.р. ↑

[2] Така ли? (итал.) — Б.р. ↑

Осемнадесета глава

— Обажда се Кейт.

— Здрасти, Попи е на телефона. Къде си?

— До един автомат на Уилшър. Радвам се, че се обади. Имахме съвещание. Страхотна си, всички те харесваме…

Тонът й накара Попи да очаква думата „но“.

— Бихме искали да знаем какви връзки имаш с големите компании и прочие.

— Познавам хора в едно колежанско радио и в юридическите среди. Мога да ви уредя страхотни връзки с…

— Хм — гласът на Кейт издаде недоверие. — Така си и помислихме, но съвсем не е достатъчно…

— О, това не е всичко — засмя се Попи. — Ще ви се обадя утре. Имам няколко срещи. Просто искам да поддържаме връзка, за да знам, че с вас всичко е наред.

— Добре сме, но…

— Ще поговорим утре — решително заяви Попи. — Чао — затвори.

„Проклятие!“ Е, добре, бе очаквала това. Беше по-малка от тях и недоверието им бе обяснимо.

Пъхна ръка в джоба на якето си. Там беше демо касетата, която Кейт й бе дала вечерта. Разполагаше точно с двадесет и четири часа, за да направи нещо с нея или да се откаже от цялата идея.

Макар и да бяха гладуващи музикантки, момичетата не бяха наивни. Вероятно свиреха заедно от няколко години и се бяха изявявали в клубове, но досега никой не ги бе открил. Попи знаеше към какво се стремят: договор с утвърдена компания, пари за звукозаписно време, професионален продуцент и спонсор за голямо турне. Както обикновено. Мечтата на всички от „Сънсет Стрип“.

Трябваше да им осигури това, иначе щяха да я разкарат, преди да е започнала.

Попи нямаше никакви връзки. Предишната вечер се бе сетила за познатите на баща си, но сред клиентите му имаше само филмови и телевизионни звезди, нито един от музикалния бизнес. За нея бе загадка как Фиона е успяла да придума Джоел Стейн да дойде да ги чуе. Вече не можеше да я попита.

„Джоел Стейн“.

Разбира се. Това бе ключът. Инстинктът винаги й подсказваше верния път. „Жалко, че Джоел Стейн не ги чу“, беше си помислила тя в първия момент.

„Дрийм Мениджмънт“. Голямата сграда на булевард Уилшър, до „Уиски“ и „Рейнбоу“, точно в сърцето на музикалната сцена. На паркинга отпред винаги спираха мерцедеси и поршета. Имаха договори с безброй големи звезди, познаваха всички от рекламния бранш, MTV, „Монстърс ъв Рок“ и утвърдените компании.

„Мога да ги свържа с него. И да работя за него“.

Попи набра номер 411.

— „Дрийм Мениджмънт“, Холивуд, ако обичате.

Седалището на компанията се оказа точно каквото бе очаквала. Всичко в него говореше за много пари. Имаше лъскав мрамор на подовете, огромно копие на обложката на „Сърджънт Пепър“ на стената, извит плот на рецепцията, администраторка със скъп тоалет и навсякъде златни и платинени дискове в рамки. Масичките във фоайето бяха отрупани с броеве на „Билборд“, „Мюзик Уийк“ от Великобритания, „Варайъти“ и други списания за музика.

— Не виждам името ви в регистъра, госпожице — каза администраторката.

— Проверете отново — Попи бе с най-скъпия си елегантен черен костюм, обувки „Калвин Клайн“ и златен часовник, който бе получила като подарък за рождения си ден. — Попи Алън от „Реклес Рекърдс“. Уговорката ми е отпреди най-малко две седмици.

Отвори дамската си чанта и подаде на момичето визитна картичка. На нея върху черен фон бе написано: „Попи Алън, административен директор на «Реклес Рекърдс»“. Попи се гордееше с името, което бе измислила преди десетина минути.

— Ще видя какво мога да направя — отегчено каза администраторката. Натисна бутон на телефона пред себе си и проведе неколкоминутен разговор.

— Каза, че можете да влезете. В дъното на коридора.

— Благодаря — отвърна Попи и едва успя да скрие, че прелива от радост. Обърна се и побутна двойната остъклена врата. Влезе в дълъг коридор с офиси от двете страни. В някои от тях имаше по двама-трима души, които крещяха в телефонни слушалки. Тракаха факс апарати и звучеше музика на електрически китари.

Дланите на Попи започнаха да се потят.

„Това е рокендрол — каза си тя. — Просто действай“.

Офисът на Стейн бе в далечния край на коридора и вратата му бе отворена, както на останалите. Имаше огромни прозорци и персийски килим на пода, а по стените блестяха хиляда дискове като мултиплатинени тапети. Бе седнал зад бюро антика.

— Здравей — не стана, но й махна с ръка. — Заповядай. Попи, нали?

Тя се настани на кресло от епохата на Луи XIV, вероятно имитация. Стейн я изгледа любопитно, със същата проницателност, която бе забелязала вечерта в клуба.

— Не си спомням Сузи да е записала тази уговорка. В момента е в обедна почивка. Е, за какво става дума?

Попи изведнъж взе решение да бъде откровена.

— За това — извади демо касетата и я сложи на бюрото му. Припряно заговори: — Мениджър съм на тази група. Млади са, изглеждат добре и песните им са върхът. Но аз не мога да ги отведа по-далеч, а трябва да направят крачка напред. Излъгах, че съм от звукозаписна компания. Нямах уговорка. Но не е нужно да викате охраната, господин Стейн, защото веднага си тръгвам. Написах телефонния си номер на касетата. Ако проявявате интерес, обадете ми се — Попи стана.

— И защо да слушам някаква детска група? Знаеш ли колко записи получавам всеки ден?

Не натисна бутон и не вдигна телефонната слушалка.

Попи се спря за секунда.

— Може би защото сте впечатлен от хитрия начин, по който се промъкнах в офиса ви.

— Наистина съм впечатлен — засмя се той и леко присви очи. — Да не би да се познаваме отнякъде, хлапе?

— Всъщност запознахме се снощи. Бях в групата, която дойдохте да чуете, „Снегълтуут“.

Изражението му се промени.

— На тази банда ли е записът?

— Не, не се безпокойте. Напуснах. Бяхме ужасно некадърни, а аз не обичам да се излагам.

Стейн отново избухна в смях.

— Ти си интересно момиче.

— Тази група също е дамска, но никак не приличат на нас. Добри са. Пънк поп. Нищо не ви коства да ги чуете.

— Ти не си им мениджър, нали?

— Все още не — призна Попи. — Но вие не знаете кои са и как да се свържете с тях, а аз знам.

Стейн бе широко усмихнат.

— Знаеш ли какво означава чуцпа[1]?

Попи отвърна на усмивката му и посочи малката еврейска звезда, която носеше на синджирче на врата си.

— Аха. Трябваше да се досетя. Е, добре, сладурано, ще им отделя малко време.

— Благодаря, господин Стейн.

— Помня те — неочаквано каза той. — Ти си онази, която не друсаше циците си срещу мен.

— Ммм, да.

— Не се тревожи, това никога не ми действа. Аз съм гей.

— Аха.

„Горката Фиона“, помисли си Попи.

— Е, добре, ще чуя твоята група, сладурано. Но щом държиш на откровеността, ще ти кажа, че е възможно да се окажат скапани. Деветдесет процента от всичко, което прослушвам, е боклук. Това е правило номер едно.

— Добре — отвърна Попи.

— Благодаря, че намина — каза той на раздяла.

— Аз ви благодаря, господин Стейн — повтори тя и излезе, малко разочарована. Бе очаквала веднага да пусне касетата, да бъде възхитен и да й предложи съдружие. „Деветдесет процента от всичко, което прослушвам, е боклук“. Е, поне бе прям. Но това не я накара да се почувства по-добре. Когато се прибра у дома, бе обзета от отчаяние. Планът й бе пълна лудост, нямаше да постигне нищо.

— Здравей, скъпа.

Майка й я посрещна с целувка.

— Здрасти, мамо.

— Ще вечеряш сама, ние с баща ти ще ходим на опера.

— Няма проблем — отвърна Попи.

— Кончита занесе дрехите ти на химическо чистене.

— Добре.

Чувстваше се все по-потисната. Телефонът не звънеше. Реши да вземе гореща вана, а после да се обади на Кейт и да й каже, че не може да й помогне с нищо. „По дяволите!“

— А, обади се някой си господин Стейн. Остави номер.

— Шегуваш ли се?

— Не, защо?

— Кога се обади?

— Преди десет минути. Ето номера…

Майка й я изгледа с недоумение, когато грабна хартийката от ръката й и се втурна към телефона.

„Тийнейджърска любов“, предположи тя.

[1] Дързост, предизвикателство (ивр.). — Б.пр. ↑

Деветнадесета глава

Беше най-обикновен оксфордски ден. Дейзи се върна от библиотеката с няколко книги за Моне, сложи чайника и натисна бутона на телефона до примигващата червена светлина. Съобщението не й се стори важно.

— Дейзи, скъпа, обажда се мама.

Гласът на Сали Маркъм прозвуча плахо, както обикновено. Сякаш не бе свикнала с новоизобретеното техническо чудо, наречено телефон. Още по-малко с телефонния секретар.

— Можеш ли да ми се обадиш? Двамата с татко ти искаме да поговорим с теб.

Дейзи се почувства гузна, докато набираше номера на родителите си. Напоследък твърде много се забавляваше, излизаше с Брад и се наслаждаваше на студентския живот. Не се бе чувала с тях от седмици.

— Мамо, аз съм.

— О, здравей, скъпа. Почакай само да извадя сладките от фурната, че ще изгорят.

Чу тракането на съдовете в кухнята и изведнъж изпита мъчителна носталгия. Майка й винаги печеше сладки в неделя следобед. Точно сега не би се отказала от една топла бисквитка и чаша „Ърл Грей“ с две бучки захар. Проклета диета. Да яде някакви си плодове вместо сладкиши.

— Скъпи, Дейзи е на телефона… почакай, татко иска да ти каже нещо.

Куентин Маркъм заговори в слушалката:

— Скъпа, имам лоша новина за теб.

Сърцето й изведнъж се сви. „Господи, да не би баба да е починала? Не, мили боже!“

— Всички са живи и здрави — сякаш бе прочел мислите й. — Но имахме лош късмет във финансово отношение.

— За какво говориш?

— „Лойдс“ в Лондон фалира.

— Хм, да — Дейзи се замисли. — По телевизията споменаха за това. И Едуард Пауърс ми каза. Горките акционери.

— Скъпа — гласът на баща й издаде напрежение. — Аз бях един от тях. Все още съм.

Дейзи остана вцепенена.

— О, татко! Много пари ли загуби?

Родителите й бяха започнали да инвестират преди пет години. Ужасно бе, че когато баща й най-сетне бе направил вложение, което да му носи приходи, то изведнъж се бе изпарило.

— Загубихме всичко.

— О, не, всичко, което беше инвестирал?

— Не, скъпа, не разбираш — баща й говореше търпеливо, почти успокояващо, но сърцето й се разтуптя. — Акционерите гарантират с имуществото си. Губим не само инвестираната сума, която беше около петнадесет хиляди. Дължим много повече. Всичко, което притежаваме, става тяхна собственост.

Дейзи примигна, докато се опитваше да проумее какво означава това.

— Но, татко, щом инвестицията е губеща, защо да даваш още пари? Кажи им, че не можеш.

— Де да беше възможно — засмя се той. — Имат право да конфискуват имуществото ми. Трябва да покрият застраховките на клиентите си…

— Не може да бъде — Дейзи притисна пръст към слепоочието си. — Инвестираш петнадесет хиляди, а губиш повече. Какво биха могли да ти вземат… ти нямаш други пари.

— Къщата, колата.

— Къщата? Но нали изплати ипотеката?

— Вероятно ще се съгласят на споразумение да оставят на всеки акционер по нещо. Но за съжаление търсим жилище под наем. И ще се наложи да се откажем от лизинга за твоето.

Дейзи огледа великолепния си малък апартамент.

— Това не е проблем — едва промълви тя. — Няма значение.

Отново се обади Сали Маркъм. Опита се да говори с шеговит тон, но Дейзи долови напиращите сълзи.

— Не се тревожи, скъпа. С баща ти винаги сме се справяли, ще се справим и сега.

— Но ще живеете под наем — каза Дейзи.

— Вече друг ще плаща за поддръжка. Освен това имах нужда от промяна — решително заяви тя.

Майка й обичаше дома си. Дейзи си спомни за тържествената вечеря по случай изплащането на ипотеката. Овчарски пай и шампанско.

— Е, нали сме здрави, това е важното — каза тя, едва сдържайки сълзите си. В гърлото й се надигаше буца, а не искаше родителите й да усетят, че плаче.

— Точно така, Дейзи.

— Скоро ще се чуем — обеща тя и затвори.

Няколко мига остана загледана пред себе си. Искаше й се да вярва, че всичко е просто лош сън, но не беше. Излезе на балкона си и се загледа в реката.

Трябваше да направи нещо.

Навярно родителите й бяха съкрушени, макар и да се преструваха, че им е все едно. Баща й винаги се стараеше да постъпва като джентълмен и с гордост бе станал акционер на „Лойдс“.

„Гарантират с имуществото си“. Истинска трагедия. „Аз няма да поемам подобни рискове“, помисли си Дейзи. Ако някога решеше да инвестира…

Върна се в стаята си и машинално започна да сваля чаршафите от леглото. Беше двадесет и първи ноември. Можеше да събере багажа си и да се изнесе за един ден. Естествено, всички стаи под наем в Оксфорд вече бяха заети. Търсенето на нова квартира щеше да бъде истински кошмар.

Дейзи вдигна телефона до леглото си и набра номера на собствениците.

— Агенция „Фоксуърт“ — каза женски глас.

— Здравей, Даян. Обажда се Дейзи Маркъм.

— Здравей. Как си, свикваш ли? — попита брокерката с престорено приятелския тон, с който винаги разговаряше с клиенти.

— Всъщност напускам апартамента. Давам ви едноседмично предизвестие.

Жената въздъхна мелодраматично. „Предвзета глупачка“, помисли си Дейзи.

— Не можеш, имаш договор за година…

— Напротив, мога. Подайте нова обява. Ако желаете, нека бъде за моя сметка.

— В договора ти пише друго.

— Знам какъв е законът. Ако не се опитате да намерите друг наемател, вие сте в нарушение. Не си мислете, че няма да ви съдя, защото ще го направя.

Последва пауза.

— Изпрати ключовете — каза жената и затвори.

Дейзи прекара следващите два часа в събиране на багаж. Нямаше свои мебели, а почти цялата й покъщнина се побра в куфарите, с които бе пристигнала. После отиде в банката и отмени платежното нареждане за „Фоксуърт“. Почувства, че владее положението. След това отиде при Брад.

Вратата леко се отвори.

— Мога ли да вляза?

— Разбира се — той открехна малко по-широко. — Заповядай. Само почакай да облека нещо.

Току-що бе излязъл от банята. Около кръста му бе увита кърпа. Дейзи влезе в коридора и се постара да не го зяпа.

„По дяволите!“ Привличаше я неудържимо. В нея се надигна топла вълна. Тялото му бе невероятно. Със загар дори през зимата, стегнати мускули, широк гръден кош и рамене, а бицепсите му… „изваяни“ не бе достатъчно силна дума. Гърдите му бяха обрасли с тъмни косъмчета, сплъстени точно над кърпата. По кожата му проблясваха капчици. Замаяна, Дейзи влезе в хола, седна на дивана и преплете пръсти.

— Е… — Брад се върна и седна срещу нея. Бе нахлузил джинси и бяла тениска и изглеждаше страхотно. — Какво те води насам, маце?

— Трябва ми квартира. Налага се да напусна апартамента си.

— Бива си го.

— Знам, но… — замълча. Не искаше Брад да узнае за родителите й. Неговото семейство бе богато и Дейзи изведнъж се почувства засрамена. — Скарах се с хазяите. Не ми се говори за това.

— Много удобен момент си избрала да търсиш квартира. В този град това е кошмар.

— Хрумна ми, че мога да ти погостувам.

Дейзи се огледа. Брад се бе изнесъл от общежитието, където делеше стая с Едуард, и сега живееше сам в апартамент с четири спални.

Той смръщи красивите си вежди.

— Не знам. Не ми се струва добра идея. Нали разбираш, момиче в апартамента ми. Но ще поразпитам за свободна стая. Искаш ли нещо за пиене?

— Десет сутринта е.

„Нали той не си падаше по пиенето?“

Дейзи прие чаша вино. Чувстваше нужда да пийне нещо. Изпита разочарование, което се смеси със странното чувство на свиване под лъжичката. В това жилище имаше предостатъчно място. Да, трябваше да уважава свободата на Брад, но…

Частица от нея смяташе, че би трябвало да я приеме, но потисна тази мисъл.

— Благодаря.

Очите му лениво плъзнаха поглед по тялото й. Бе облечена с плътна черна пола, стегнат сутиен, черна блуза, жилетка и боти. Тази сутрин бе избрала елегантен тоалет с надеждата да се срещне с Брад, но това бе преди телефонното обаждане. После напълно бе забравила за влечението си към него.

Сега то отново се бе пробудило. Отпи голяма глътка вино, което я успокои.

— Изглеждаш невероятно. Много си отслабнала.

— Така ли? — разсеяно попита Дейзи. — Предполагам, че дрехите ми стоят свободно.

— Не навсякъде.

Погледът му се спря на гърдите й, които издуваха сутиена, меки и съблазнителни. „Има страхотни цици“, помисли си той.

— Хей — Дейзи отдавна мечтаеше да я забележи по такъв начин, но сега бе смутена. — Стига, пич.

— Пич? — засмя се той. — Изразяваш се по американски. Защо „стига“? Толкова си секси.

— Аз ли? — бе смаяна и се изчерви.

— Ще ти покажа. Стани.

Дейзи не помръдна от мястото си и той енергично дръпна ръцете й. Почувства силата му. Брад затвори вратата на хола и я накара да погледне отражението си в голямото огледало.

— Е, какво? — сърдито попита тя.

Брад застана зад нея и раменете й се притиснаха към гърдите му, а разпуснатите й коси докоснаха врата му. Обви ръце около тялото й и силно я притисна.

— Не виждаш ли? Погледни. Очи с бадемова форма и интересен бледосин цвят. Лицето ти е толкова красиво, скъпа — гласът му бе тих, а топлият му дъх докосваше тила й. — Имаш прекрасни скули. Италия.

Пръстите на лявата му ръка погалиха корема й. Дейзи понечи да се освободи, но силните му ръце й попречиха. Топлотата неумолимо завладяваше тялото й. Затаи дъх.

— Брад…

— А тези… — продължи той и плъзна пръст по гърдите й. Сякаш остави огнена диря върху плътта й.

Дейзи прехапа език, за да прикрие тежкото си дишане.

— Подиграваш се с мен — процеди тя през зъби. — Престани.

— Кой го казва?

Завъртя я и повдигна брадичката й, за да застане с лице към него. Очите й бяха влажни, а устните й се разтвориха. Брад не я бе излъгал. Наистина се разхубавяваше.

Тя изгаряше от желание, което завладя и него. Наведе се към чувствените й устни и жадно впи своите в тях.

— Господи!

Дейзи лежеше сгушена до Брад и тлъстините й се притискаха към мускулестото му тяло. Изглеждаше зашеметяващ, както винаги. Хрумна й, че сега би трябвало да запали цигара. Но, разбира се, Брад бе американец със здравословен начин на живот и никога не пушеше. Тази глуповата мисъл й помогна да не заплаче.

Желаеше го, копнееше за близост с него, но сексът се бе оказал болезнено, неприятно изживяване, а той изглеждаше шокиран, когато бе открил, че е девствена. Дейзи бе заровила лице във възглавницата, за да не види, че плаче.

Нямаше нищо общо с това, за което бе чела в книгите. Болеше. И я бе накарало да се чувства ужасно.

Но тя обичаше Брад, нали?

— Е, скъпа, беше страхотно — той я погледна с усмивка, която би нарекла приятелска. Това сякаш изтръгна сърцето й. — Не мога да повярвам, че ти е за първи път.

— Учих в девически пансион — троснато каза Дейзи.

— Никога преди не съм „отварял“ момиче — изглеждаше горд и наперен като петел.

Тя пребледня. Изведнъж си представи как със смях разказва за нея на приятелите си.

— Слушай, Брад. Случилото се е между нас.

Красивото му лице доби сърдит израз.

— Няма да кажа на никого. Нали сме приятели?

„О, да — мислено отбеляза тя. — Но не гаджета“. Искаше само да вземе душ.

— Трябва да тръгвам. Мога ли да ползвам банята ти?

— Разбира се — каза Брад с усмивка и белите му равни зъби заблестяха.

Дейзи стана и грабна дрехите си. Брад със симпатия се загледа след все още възпълното момиче. „Идеалната жена“, помисли си той. Харесваше я, бе скочила право в леглото му, а сега бързаше да си тръгне… никакво гушкане или подобни глупости. Нямаше търпение да се махне оттук. „Мъжко момиче“, помисли си той с одобрение.

Тя затвори вратата на банята, пусна водата и веднага щом влезе под душа, изтърка петната от кръв по бедрото си. Спокойно си взе гел със свеж аромат на бор. Освободи се от мириса и потта на Брад, за да не се чувства мръсна.

Вече не бе девствена. Искаше да заплаче, но положи усилие да сдържи сълзите. Това бе част от студентския живот. Не биваше да размишлява твърде много върху него.

Бързо подсуши тялото си и се облече.

— Хей! — Брад все още лежеше, когато тя се върна в спалнята. — Следващия път ще бъде по-добре. Няма да боли — намигна й. — Ще се постарая.

— Да, разбира се. Чао — каза тя с престорено весел тон. Почти изтича надолу по стълбите и излезе на улицата. Навън все още бе светло. Погледна часовника си. Бе стояла в апартамента му не повече от час и половина.

Дейзи въздъхна дълбоко и се отправи към общежитието на Едуард.

Двадесета глава

— Но защо искаш да се местиш?

Едуард се настани на креслото срещу нея. Откакто Брад се бе изнесъл, живееше сам в стаята си. Дейзи забеляза навсякъде предмети, издаващи неговия вкус — картини с маслени бои по стените, плетени рогозки на пода. Макар и да бе тясна студентска стая, беше я обзавел като читалня на елитен лондонски клуб.

Дейзи го погледна. Едуард наистина изглеждаше загрижен.

— Родителите ми бяха акционери на „Лойдс“.

Положението моментално му стана ясно.

— О, съжалявам!

— Трябва да се откажа от апартамента си — каза Дейзи. — Вече развалих договора за лизинг.

Закърши ръце в скута си и се опита да не плаче.

Едуард долови настроението й.

— В такава ситуация — сериозно каза той — не е зле човек да пийне чай. „Ърл Грей“ или „Лапсанг“?

— Какъвто и да е — Дейзи с благодарност се загледа след него, когато стана и отиде да сложи чайника, давайки й време да се успокои.

— Имам нещо за теб. Семейството ми притежава апартамент на Уолтън Стрийт. Удобен, с две спални.

— Какъв е наемът? Не мога да си позволя много.

— Двеста — отвърна Едуард. — Но ако ти се струва твърде висок, можем да се споразумеем.

— Двеста на месец — веднага осъзна, че е назовал незначителна сума, за да не я кара да мисли, че й предлага подаяния. В гърлото й отново се надигна буца. — Благодаря — промълви тя и гласът й едва не затрепери.

— О, стига, стара приятелко. Всичко ще бъде наред. Само трябва да се потрудиш малко.

— За какво говориш? — унило попита Дейзи.

Едуард й поднесе чаша чай без захар.

— Всички трябва да се грижим за възрастните си родители. Просто при теб моментът за това настъпи по-рано. Не си толкова безпомощна, колкото си мислиш, Дейзи. Просто трябва да осъзнаеш, че имаш талант, и да действаш. Съсредоточи се върху нещо друго. Ще помогне.

Дейзи леко се усмихна.

— Искаш да кажеш, ще ми създаде илюзия за контрол.

Отпи глътка чай. Едуард бе страхотен. Винаги знаеше как да я утеши.

— Мога ли да бъда откровен?

Тя се засмя.

— Защо не, за бога? Кажи ми честно какво мислиш.

— Проявяваш мързел. Зная, че си твърде интелигентна, за да следваш в „Ракъм“. При това история на изкуството? — чертите на изпитото му лице се изкривиха в пренебрежителна гримаса. — Що за специалност е това, за бога? Защо не история на керамиката?

— Еснафска.

— Няма полза от нея, Дейзи. Избират я момичета, които не желаят да работят и единствената им цел е да си намерят съпрузи. Ти не си толкова тъпа, че да бъдеш една от тях. Сега — продължи той и сложи три лъжички захар в чая си с уверено движение, — когато изживяващ нещо като шок, това трябва да те накара да престанеш да си губиш времето и да направиш нещо смислено.

Дейзи се замисли.

— Можеш да пишеш — предложи Едуард.

— О! — Дейзи поклати глава. — Вече опитах, не се получи.

— Просто не спечели един конкурс — тонът му бе строг. — Трябва отново да опиташ. Каза на Ричард Уестън, че ще го направиш. Щом тези евтини романи са му донесли милиони, защо да не донесат и на теб?

Дейзи поклати глава.

— Това е налудничава мечта. Знаеш ли колко хора искат да станат писатели?

— В интерес на истината, дори аз. Майка ми посещава сбирки на писателски кръжок, но нали разбираш… — Едуард се наведе напред и прошепна заговорнически: — Тя няма дарба. Повечето от онези хора не могат да пишат.

— Какво те кара да мислиш, че аз мога?

— Каза ми, че момичетата са харесали романа ти. Но въпросът не е дали можеш или не, а че трябва поне да опиташ. И Ричард Уестън е бил непубликуван автор. Както и Джили Купър.

— Хм — Дейзи му се усмихна с благодарност. Почти бе обзета от вълнение. — Предполагам, че бих могла да преработя старата си идея…

— Не те съветвам. Започни с нещо свежо. Втория път ще бъдеш по-добра.

Думите му прозвучаха като ехо на онези, които бе изрекъл Брад, и й напомниха за сутринта. Дейзи остави чашата от фин порцелан.

— Мисля, че трябва да тръгвам.

— Почакай малко — Едуард отвори едно чекмедже на ореховата масичка и й подаде ключове. — Уолтън Стрийт номер 89. Втори апартамент. Този е за входната врата, а другият за апартамента.

— В момента не разполагам с двеста лири — призна Дейзи. Страните й поруменяха от срам.

— Няма нищо. Ще почакам до края на месеца — Едуард стана и я изпрати до вратата. — Обади ми се, ако имаш нужда от още нещо.

Дейзи искаше горещо да му благодари и да излее душата си, но знаеше, че ако го направи, ще заплаче.

— Благодаря — промълви тя.

— Ще се видим скоро, надявам се — каза Едуард.

Дейзи не се прибра, а отиде право на Уолтън Стрийт.

Брад би нарекъл жилището „хубаво местенце“. Бе просторно, с метална дограма на прозорците, старинни мебели от тъмен дъб и червени драперии. Малкото убежище за уикенди на семейство Пауърс й се стори невероятно разкошно. Доста по-добро от апартамента, който щеше да напусне.

Красотата на жилището я накара да се почувства виновна. Беше се натрапила на приятеля си, но какъв избор имаше?

Да пише. Щеше да опита, на шега. В „Ракъм“ имаше компютри с текстообработващи програми… Едуард бе прав, наистина проявяваше мързел. Трябваше да се залови с нещо смислено. Междувременно, в реалния свят, можеше да си потърси почасова работа. Така щеше да може да си позволи да подаде обява и да се махне от главата на Едуард.

Реши да мисли за това. Как да стъпи на крака и да помогне на родителите си. За каквото и да е, освен за Брад.

Дейзи седна на махагоновата маса в апартамента на Едуард и въздъхна.

Там, пред прозореца с метална дограма и изглед към Уолтън Стрийт, където плющеше дъжд, бе творението й. Една глава, анотация и куп писма. Бе напечатала тринадесет, адресирани до издателства, чиито имена бе открила в голям каталог с жълти корици. Умело бе променила първите две изречения на всяко писмо, в които се обръщаше лично към получателя и споделяше колко харесва творбите на еди-кой си автор, когото представляват издателите. Или че е чувала за блестящата им репутация. Само за да ги предразположи. Нататък писмата бяха кратки.

Това бе в пълно противоречие с препоръките към начинаещите писатели, които бе чела в списания. Авторите твърдяха, че сполучливата тактика е многословие в „писмото-кандидатура“, нещо гръмко и помпозно, което би грабнало вниманието на издателя. „Не им оставяйте повод за отказ“, съветваха те.

Проблемът бе, че приложените примерни варианти караха Дейзи да потръпва. Изчервяваше се, докато четеше високопарните хвалби. „Уважаеми господа, какво ще кажете за един дневник на кралица Катрин Пар? Вече можете да прочетете какъв е бил съпружеският живот с Хенри VIII и как е оцеляла. Романът ми «Веселата вдовица» е завладяваща история за любов и предателство, разиграваща се през шестнадесети век…“

Ох! Ох! Дейзи нямаше „висока концепция“ и не желаеше да пише глупави писма. Посочваше възрастта си, жанра, в който твореше, и факта, че няма друг опит, освен участието си в конкурс на списание „Къмпани“. След това молеше редакторите да прочетат материала й и да се свържат с нея, ако желаят да се запознаят с цялото произведение.

Естествено, всичко това бе безсмислено и й се струваше излишно да се излага.

Дейзи взе двадесет и шестте плика и започна да попълва собствения си адрес на половината. Щеше да мине през пощата в десет и половина и да стигне до ресторанта в единадесет.

Днес смяната й във „Федерикос“ бе четиричасова. Както винаги, очакваше началото й с ужас. Но поне щеше да започне да получава истински пари.

Животът й се бе променил. Живееше на Уолтън Стрийт от месец, а в университета бе започнала да получава отлични оценки. Може би Едуард бе прав за историята на изкуството, но щом изучаваше тази специалност, трябваше да бъде най-добра в курса. Непрекъснато бе заета с нещо. Или пишеше есета, или работеше обедни и вечерни смени в един италиански ресторант. Естествено, заплатата й бе минимална, но студентите и жителите на града даваха щедри бакшиши. Харесваха усмивката на Дейзи.

А и ставаше все по-хубава.

Дори самата тя бе започнала да го забелязва. Иронията бе, че след случката с Брад бе толкова депресирана, че бе забравила да следи какво яде. Но Едуард Пауърс бе запалил в нея искра и бе твърдо решена да помогне на родителите си. Затова учеше, работеше като сервитьорка и пишеше. Между трите дейности не й оставаше време да се тъпче.

Диетата на разсеяните. Тя правеше чудеса. Особено в съчетание с депресия.

Виждаше се с Брад. Често й се обаждаше и искаше отново да бъдат заедно, но ясно й даваше да разбере, че не желае сериозна връзка с нея.

Дейзи бе излязла с него още веднъж. Беше я почерпил с питие, но нямаше нужда. И без това бе решила да преспи с него само за да се отърве от мисълта, че го е направила за първи път с мъж, за когото е била поредната бройка.

Нямаше болка. Поне не физическа.

— Хей, какво виждам? — одобрително бе прокарал ръка по по-стегнатия й ханш и бедра. — Отслабнала си с цял тон.

— Не мисля, че съм тежала толкова — суховато бе отвърнала Дейзи.

Иронията бе засилила възбудата му.

— Хей, наистина ме влудяваш. Бих могъл да правя това всяка нощ — прошепна той и я обгърна със силните си ръце.

В нея се прокрадна плаха надежда.

— Това означава ли, че сме гаджета?

— Разбира се, скъпа. Гаджета сме — провлачено каза той. — Но не означава, че сме сериозно обвързани. Искам да кажа, и двамата сме твърде млади, нали?

— Точно така — промърмори Дейзи. Оттогава напълно го избягваше.

Запечата всички пликове и стана. Тъмносиньото й палто се бе износило и имаше нужда от ново, но пестеше парите си за по-важни неща. Бързо усука косите си, които вече бяха дълги до раменете. Не губи време да слага друг грим, освен малко гланц за устни. Кожата й бе гладка и свежа като на дете. Смяташе, че другите момичета от „Федерикос“ приличат на клоуни с твърде плътния фон дьо тен, който се размазваше около очите и устните им и тебеширеносините сенки, които никак не ги разкрасяваха.

Дейзи слезе по стълбите и излезе на улицата. Навън бе мразовито. Задържа чадъра си срещу вятъра, като се надяваше да не го обърне. Почти притича през Корнмаркет до пощата и носът и ушите й се зачервиха от студа. Мразеше зими като тази, в които върховете на пръстите й побеляваха. Понякога й хрумваше, че биологичните й родители не са британци и няма вродена издръжливост на режещ вятър…

В пощата бе невероятно топло само защото четирите стени бяха прегради срещу стихиите. Дейзи застана пред гишето и плати по най-скъпата тарифа, за да изпрати пакетите си. През нея премина тръпка на задоволство. Поне бе опитала.

Тъкмо се подготвяше за нова доза студен въздух, когато…

— Здравей.

Дейзи вдигна поглед. Пред нея стоеше Брад, явно смутен да я види. Секунда по-късно разбра причината.

До него застана момиче, високо и много слабо, със загар и дълги платиненоруси коси. Бе облечено с кожени панталони, навярно доста скъпи, в комплект с яке и шалче на врата. Веждите й бяха оскубани, а ноктите съвършено оформени в маникюр. Очевидно бе американка.

Сърцето на Дейзи се разтуптя. Може би му бе сестра или друга роднина, дошла да му погостува за Деня на благодарността.

След миг забеляза купчината писма в ръцете на момичето. Бяха в луксозни пликове, украсени със сребристи камбанки. Положението й стана ясно още преди той да проговори.

— Здрасти, Дейзи. Скъпа, това е Дейзи Маркъм, моя приятелка — запелтечи Брад. — Приятелка на Едуард. Дейзи, това е годеницата ми Елиз Мариано.

— Приятно ми е.

Погледът на момичето издаде безразличие.

— Дойдохме да изпратим няколко покани. Елиз избра параклиса на „Мертън“, там ще бъде венчавката…

— Страшно ми харесаха онези стари прозорци — провлачено сподели блондинката.

— Трябва да дойдеш — промълви Брад.

— Благодаря за поканата — каза Дейзи с шеговит тон, но в очите й напираха сълзи, които бе твърдо решена да не пролее. — За съжаление тогава ще бъда твърде заета. Радвам се, че се запознахме, Елиз.

Докато бързаше към изхода на Сейнт Алдейтс, чу американката да казва:

— Но ние не споменахме датата…

Дейзи се затича към Корнмаркет разплакана. „Господи!“ Наистина не бе означавала нищо за него. Просто бе решил да се позабавлява, преди да се ожени за блондинката, съвършената американска кокетка с шикозна чанта и обувки. А тя трябваше да работи като сервитьорка. Слава богу, че не бе казала на никого за това. Нито на Брад, нито дори на Едуард.

Спря се на ъгъла на улицата, извади от чантата си носна кърпичка и изтри сълзите. За нищо на света не биваше онзи мръсник Федерико да разбере, че е плакала. Бе подъл чешит, който винаги се опитваше да ограбва бакшишите на сервитьорите, като ги караше да работят извънредно без заплащане. Беше я приел на работа единствено поради голямото текучество на персонал. Никой не желаеше да работи за него. Затова бе принуден да я назначи, макар и без опит.

Часовникът показваше точно единадесет. Дейзи се втурна през страничната врата на ресторанта право към кухнята.

— Крайно време беше да се появиш — каза Федерико. — Помислих, че отново ще закъснееш и ще се наложи да удържа от заплатата ти.

— Пристигам навреме — решително отвърна тя. Хвърли поглед към предната част на ресторанта и разбра, че днес ще бъде доста заета. Няколко възрастни двойки очакваха да опитат ранните специалитети след половинчасовата обедна почивка между смените. Шефът й никога не би я удължил на час.

— Слагай униформата. Днес ще работиш в предния сектор. Побързай!

В гърлото й се надигна ридание, но го потисна. Нуждаеше се от тази работа. Поне имаше занимание, което да я отклонява от мрачните мисли.

— Веднага, Федерико — покорно обеща тя.

Двадесет и първа глава

Събуди я позвъняване на вратата.

Звънът бе старомоден, като биене на камбана, а не електрическо бръмчене, но прозвуча настойчиво. Дейзи отвори очи. Спеше в прекрасното голямо легло в главната спалня, с ленени чаршафи, табли от масивен дъб и мирис на лавандула във въздуха. Плътните завеси на прозореца бяха леко разтворени. Достатъчно, за да види, че в стаята нахлува ярка светлина и на нея проблясват безброй прашинки като миниатюрни галактики.

„По дяволите!“ Колко ли бе часът?

Присви очи и погледна към старинния часовник в другия край на стаята. Дванадесет и половина?

„Бим-бам“, отново се обади звънецът.

„Проклятие!“ Бързо отметна плетената покривка и скочи от леглото.

— Идвам, идвам — каза тя. Грабна стария си хавлиен халат, изтича по стълбите и отвори вратата.

Пред прага стоеше Едуард с костюм.

— Едуард! Влез — каза Дейзи и се изчерви.

Той се поколеба, сякаш се чувстваше неловко.

— Да не би моментът да е неподходящ…

— Не! Всъщност се успах — призна Дейзи. — Не знам защо, сигурно не съм чула будилника. Влез, няма да се бавя.

Покани го в малкия хол, изтича обратно в спалнята си и светкавично нахлузи бельо, джинси, тениска и обувки.

Почувства се малко засрамена. Едуард бе толкова дисциплиниран и винаги елегантно облечен… никога не би отворил вратата по грозен избелял халат. Грабна флакон с парфюм и се напръска.

— Е…

Едуард изглеждаше изненадващо спокоен. Никога не се държеше сковано в нейно присъствие. Дейзи го смяташе за единствения си истински приятел тук. Да, излизаше с доста хора, студенти от „Ракъм“, с които обядваше, или момичета от ресторанта, с които понякога ходеше на кръчма! Но Едуард бе този, на когото държеше.

— Какво има?

— Нищо — шеговито я успокои той. — Питах се дали си чула новината за Брад.

Не можа да сдържи усмивката си. Беше толкова тактичен. Винаги щадеше чувствата й. Никой друг не би се постарал да й спести тази болка. Поне никой мъж.

— Да — отвърна тя. — Радвам се за него.

— Така ли? Мислех, че имаш… чувства към него.

— Към Брад? Нищо подобно — упорито отрече Дейзи. — Просто го харесвах.

— Аха. Е, добре. Чудесно — Едуард леко извърна глава. — И аз се запознах с едно момиче.

Изведнъж й се зави свят. Хвана се здраво за облегалките на стола. Какво? Едуард си бе намерил приятелка? Кльощавият Едуард? Нейният Едуард?

— Страхотна изненада — успя да промълви тя.

— Учи в „Сейнт Хилдас“. Девическият колеж.

— Хубаво — Дейзи не можа да си обясни защо сърцето й се разтуптя. Почти бе замаяна. — Разкажи ми за нея.

— Е, добре — очите му засияха. Започна да говори разпалено, като човек, който не може да повярва на късмета си. — Много е пряма. Запознах се с нея в бара на студентския синдикат. Беше дошла на срещата със сър Джордж Солти. Обича операта…

— Също като теб — промърмори Дейзи. Самата тя предпочиташе Мадона и „Уам“. Но Едуард си падаше по класическата музика.

— Казва се Едуина. Представяш ли си?

— Явно съдбата има пръст — съгласи се тя. — Едуина чия?

— Латъм. Дъщеря е на Монти Латъм — каза Едуард.

Смътно си спомняше името. „Господи, да!“ Представител на торите в Камарата на лордовете. Стомахът на Дейзи се сви. Представи си Едуина, сухарка от висшата класа, която обича операта, учи в Оксфорд и притежава титла. Идеалната бъдеща лейди Пауърс.

Дейзи би трябвало да се радва за Едуард, но не бе така. Осъзна, че изведнъж я обзема ревност. Колко трогателно!

— Откога излизаш с нея?

— Два пъти вечеряхме заедно. Миналия уикенд бяхме при родителите й.

— Чудесно — каза Дейзи. — Трябва да ни запознаеш.

— О, разбира се. Ще я харесаш.

Струваше й се детинско да мисли, че приятелят й не бива да ходи с момиче. В края на краищата това нямаше да развали дружбата им. Едуина не би ревнувала, защото Едуард много пъти бе предлагал на Дейзи да станат нещо повече от приятели, но тя бе отказвала. Не си падаше по толкова слаби мъже, предпочиташе мускулести и…

— Обичаш ли я? — попита тя. Гласът й прозвуча глухо, сякаш идваше от дъното на пещера.

— Твърде рано е за това — Едуард отново се въодушеви. — Но е симпатяга и, изглежда, си допадаме.

Дейзи бе като зашеметена. Онова, което бе преживяла с Брад, мигновено избледня в съзнанието й като нещо незначително. Изведнъж разбра фаталната си грешка.

Не просто харесваше Едуард. Обичаше го. Бе влюбена в него. А сега той се бе влюбил в друга.

— Това е страхотно — каза Дейзи. „Моля те! — помисли си тя. — Моля те, върви си“.

— О, не! — хвърли поглед към изящния златен часовник над камината. — Едуард, може да ти се стори твърде грубо, но закъснявам за работа…

— Няма проблем — той се изправи. Трудно бе да се каже кой от двамата изпитва по-голямо облекчение. — Много отговорно от твоя страна, че си започнала работа. Каква е?

Срамът вече нямаше никакво значение за Дейзи.

— Сервитьорка.

Едуард не трепна.

— Добре. Заплатата прилична ли е?

— Да — излъга тя. — Получавам почти достатъчно, за да си наема квартира. Скоро ще те оставя на мира.

— Ще продължим да се виждаме — учтиво я увери той с лек поклон. — Какво ще кажеш да дойдеш с нас да пийнем по нещо? Тази вечер ще бъда в клуба с Едуина.

— Чудесно. В осем устройва ли ви?

— До тогава — отвърна Едуард. — Няма нужда да ме изпращаш.

Дейзи изчака, докато излезе, и припряно започна да се преоблича. През последната седмица й се бе събрало твърде много, за да се преструва на силна. Избухна в плач.

Когато смяната й свърши, беше четири следобед. Дейзи прибра оскъдния си бакшиш, облече палтото си и треперейки от студ, измина пътя обратно до Уолтън Стрийт. Поне можеше да почерпи омразната Едуина едно питие.

Дейзи отвори вратата си и влезе в хола. Лампичката на телефонния секретар примигваше, но щеше да провери съобщенията по-късно. Умората бе пропълзяла до костите й наред с непоносимия студ.

В четири и половина имаше лекция в „Ракъм“.

„Да върви по дяволите!“, помисли си Дейзи. Можеше да се обади на приятелката си Люси и да ползва нейните записки. Не бе в състояние да изтърпи още едно неприятно изживяване. Дейзи влезе в банята и съблече мокрите си от дъжда дрехи. Напълни старинната вана, сипа шампоан и с наслада се загледа в бялата пяна, която се надигна, фантастично. Потопи се във водата, гореща колкото можеше да търпи.

Понякога през зимата ставаше толкова студено, че й се струваше, че никога няма да се затопли. Ваните бяха спасение и единственото й истинско удоволствие в повечето дни.

Знаеше, че трябва да измие косите си. Не биваше онази Едуина да я види в такъв вид, но бе твърде уморена, за да ги суши със сешоара четиридесет минути. По дяволите, щеше отново да ги усуче на френска прическа. Трябваше само да изглежда достойна…

Отчаянието обгърна душата й, както топлата вода тялото й.

„Господи! — помисли си Дейзи и в гърлото й отново се надигнаха сълзи. — Нима никога няма да ми провърви?“

По-рано си въобразяваше, че ако отслабне ще бъде щастлива и всичко ще бъде наред. Колко смешно. Сега тъгата и преумората бяха сторили това, което не бе могла да постигне с воля, и носеше дрехи с нормален размер.

Никога в живота си не се бе чувствала толкова безполезна.

Но Дейзи нямаше да допусне да й проличи. Трябваше да отиде на срещата заради Едуард. Винаги й се бе притичвал на помощ и не биваше сега да съсипва щастието му.

Посегна към една от големите нови кърпи, които бе намерила в апартамента, и се загърна с нея. Може би трябваше да си купи бутилка вино или от онези готови коктейли от джин с тоник, които се продаваха в малки бутилки. Имаше нужда от питие само за да събере кураж да отиде в бара!

Дейзи вяло посегна към телефона и натисна бутона на секретаря.

— Имате едно ново съобщение — каза електронният глас. След сигнала заговори жена.

— Здравейте, съобщение за Дейзи Маркъм — като фон се чуваше тракане на офис техника. — Обажда се Джема Браун от офиса на Тед Елиът. Господин Елиът получи материала ви и би искал да поговори с вас за авторски права. Бихте ли ни се обадили на номер 01 555 5764? Много ви благодаря.

Двадесет и втора глава

— Имам нещо, което мисля, че трябва да видите — каза й Джордж Бенъм.

Роуз го погледна с обичайното си загадъчно изражение. Седеше пред него с елегантен костюм на „Шанел“, с който изглеждаше по-възрастна, и усукани на тила лъскави черни коси. Слагаше съвсем лек грим, който бе предостатъчен за поразителна красавица като нея.

Бенъм се опита да не мисли за чувствените й устни, невероятно дългите й прави крака и светлите очи като на вълчица. Изисканият тоалет на Роуз Фиорело нямаше значение. Трудно му бе да обуздае порива да свали сакото и обувките й и да разпусне водопада от лъскави черни коси. Представяше си я гола, с каквито и дрехи да бе облечена. При вида й се възбуждаше като тийнейджър.

Не би се осмелил да покаже това. Един погрешен ход, и ледената кралица щеше да развали партньорството им, а той не можеше да си позволи да загуби съвместния бизнес. Благодарение на него се бе сдобил с мерцедес.

Бенъм си спомняше за първия път, когато бе видял Роуз. По телефона се бе държала толкова сурово, че бе смаян, когато в офиса му бе влязла студентка с тесни джинси и семпла бяла блуза.

— Вие ли сте Роуз Фиорело?

— Същата — отвърна тя и бледосините й очи го изгледаха предизвикателно, сякаш очакваше да изрази недоверие.

— Но Роуз Фиорело притежава четири сгради…

Гласът му секна.

— Точно така.

Сложи на бюрото му картонена папка. Съдържаше финансови извлечения и безупречно напечатани сведения за приходи от наеми, разходи и данъци, изложени професионално, като документи на истинска компания.

— Изглеждате твърде млада за собственик на толкова имоти — промърмори той.

Хладният израз на очите й издаде, че не приема това като комплимент.

— Само петнадесет. Надявах се да се съгласите да работим заедно и да намерим още.

Видението бе скочило на крака, готово да си тръгне.

— Почакайте, госпожице. Моите извинения. „Бенъм Риълти“ биха се радвали да станат ваши партньори. Бихте ли седнали?

От този ден преди година работеха заедно.

Всъщност по-скоро той работеше за Роуз, което означаваше пълна всеотдайност, оставане до късно вечерта, проверки на кредити и часове телефонни разговори с адвокати и водене на преговори. Но бързо бе свикнал да прави каквото му бъде наредено. Комисионните си струваха.

През първите шест седмици бе сключил пет сделки.

Роуз Фиорело бе мощен генератор. Вече бе собственик на девет сгради с общо тридесет и девет имота. Апартаментите й бяха стопроцентово заети и имаше списък от чакащи наематели. Годишните й приходи бяха над петдесет хиляди, а сумите за данъци бяха нищожни.

Все пак продължаваше следването си.

Роуз избягваше да говори за личния си живот. Бенъм се питаше дали изобщо има такъв. Но съдейки по външността й, навярно спеше с някой късметлия.

— Какво е?

Отново го гледаше с недоверие. Мразеше този поглед. Роуз Фиорело отхвърляше деветдесет процента от сделките, които той и предлагаше. Но една сключена му носеше желаната тлъста комисиона.

Дори съпругата му бе доволна, по-рядко мърмореше и по-често му се умилкваше. Побърза да убеди Роуз.

— Последната просрочена ипотека, която ми намери, беше доста съмнителна, Джордж.

— Е, добре. Тази е малко по-различна. Не си попадала на такъв случай досега — знаеше какво е единственото, което би могло да я убеди. — Става въпрос за нещо по-голямо. Следващата стъпка. Може би все още не сте готова за нея…

Вълчите очи светнаха.

— Остави на мен да преценя това.

— Добре, госпожице Фиорело. Е… все още не е обявена за просрочена, но ще бъде. Сградата е мотел. Собственикът просто не знае как се върти хотелиерски бизнес…

Бенъм не бе сигурен дали и Роуз разбира от това. Беше рисковано начинание, но тя отхвърляше почти всичко, така че не преставаше да я засипва с предложения. Бизнесът на „Бенъм Риълти“ бе свързан главно с просрочени ипотеки. Бе пуснал пипала навсякъде. Бяха заприиждали клиенти, защото се бе разчуло, че Фиорело дава повече пари на собствениците от всеки друг. Ако човек имаше нещо за продаване, тя му подаваше спасителен пояс.

— Интересувате ли се от хотелиерство, госпожице Фиорело?

Гъстите й черни мигли трепнаха.

— Не.

— Ех! — разочарование. — Добре, мога да ви покажа и други имоти, например осеметажна кооперация в Ред Хук…

— Не съм казала, че не проявявам интерес към имота — протегна едната си ръка с оформен маникюр.

Джордж Бенъм бе озадачен, но й подаде документите. Почти затаи дъх, докато Роуз преглеждаше подробностите с настървение на орлица, кръжаща над плячката си в очакване на удобен момент да я сграбчи.

След всяка нова сделка я виждаше с нов тоалет. Веднага щом бе получила парите от първата, Роуз се бе появила в офиса му с нови обувки и чанта. Сдобиваше се с все по-скъпи костюми и рокли. Сякаш нямаше търпение да се отърве от бедняшкото си минало. Сега носеше „Шанел“, златен часовник на ръката и перлена огърлица.

Единственото, което оставаше непроменено в нея, бе усетът й за сделките. Или несекващият й хъс. Бенъм бе очаквал да натрупа скромно състояние, а после да се омъжи за някой банкер и да стане кротка домакиня. Но за негова изненада успехът я караше да ламти за все повече.

— Интересно — най-сетне каза тя.

Лицето му засия.

— Искате да подготвя оферта?

„Страхотно“. Комисионата на Бенъм по тази сделка, три процента от стойността на хотел „Рего Парк“… шестстотин хиляди… по три процента… тридесет и шест хиляди долара. По челото му избиха ситни капчици пот.

— Наистина е ценен имот…

— Това е бордей, Джордж. Мизерна дупка, пълна с хлебарки — Роуз потупа по книжата. — Ще ги разгледам по-подробно.

— Имам и други предложения за вас.

— Нямам време за тях сега — стана и скъпият чорапогащник, който носеше, леко затрептя. — Трябва да тръгвам за лекции.

Роуз Фиорело излезе от офиса на Джордж Бенъм и след нея остана само лек аромат на лавандула.

Би се отказал от тридесет и шестте хиляди долара само за да прекара пет минути между дългите й, стройни бедра. Но кого заблуждаваше? Бе толкова възбуден, че едва ли би издържал и тридесет и шест секунди.

— О, Джейкъб! Ооо!

Емили Кларксън впи лакираните си нокти в гърдите на Джейкъб Ротщайн и изви гръбнак. Обзе го чувство на гордост, наред с удоволствието, когато експлодира в тялото й. Сякаш бе спортист, отбелязал решаваща точка за отбора си. Гърдите на Емили стърчаха неподвижни. Бяха имплантанти, но това нямаше значение за него. Опияняващо бе да гледа как поредната красавица от Бостън стене от наслада със залепнали за челото коси, чиято прическа струваше триста долара.

— Ох… ох… — задъхано прошепна Емили, когато той се отдели от нея и посегна да свали презерватива си. Бе казала, че взема таблетки, но Джейкъб не поемаше рискове. Баща му и чичовците му често изнасяха лекции на момчетата от рода Ротщайн. „Никога не правете любов без предпазни мерки“. Състоянието на фамилията бе толкова голямо, че жените просто се изкушаваха да се опитат да ги впримчат.

Джейкъб нямаше намерение да става баща твърде рано. Да отгледа дете с жена, която не обича и дори не харесва особено… истински кошмар. „Не, благодаря“.

— Джейкъб… ти си невероятен.

— Благодаря, сладурче — гальовно я потупа по малко кльощавия задник. — Прелестна си.

— Така ли мислиш? — страните й поруменяха от задоволство.

Ротщайн се надигна на лакти. Този момент бе смущаващ, но той майсторски се справяше с положението. Знаеше как да даде на едно момиче да разбере, че връзката няма бъдеще, но без да засегне самоуважението му.

Джейкъб нямаше нищо против Емили. Сексът с нея бе страхотен. Освен това беше добро момиче. Обичаше животните и много други неща. Но му се струваше твърде безлична, за да ходи с изключителен мъж като него.

Освен това Джейкъб смяташе, че всяка жена може да бъде добра в леглото, стига да намери някого, който знае как да я предразположи. Допирът на маникюри до мускулестите му гърди и гледката на гърчещи се женски тела под неговите ласки галеше себелюбието му. Обичаше да гледа как тръпнат безпомощни, когато ги доведе до връхната точка.

— Разбира се. Наблюдавам те от месеци. Спомням си онази синя рокля, с която беше на поло мача през юни…

— Забелязал си — въздъхна Емили и отмести залепналия бретон от челото си.

— Разбира се. Забелязвам всяка красива жена с независим дух — Джейкъб й се усмихна приятелски. — Знаех си, че ще ни бъде приятно заедно. Бих искал да се видим отново, ако си свободна. Но готино маце като теб скоро ще си намери сериозен приятел…

Раздразнението, което проблесна в очите й, бе знак, че е разбрала какво иска да каже всъщност.

— Няма ли да бъдем гаджета? — попита Емили с глас на малко момиченце.

Джейкъб вътрешно потръпна. Не би се обвързал с някоя като нея. Той имаше двоен стандарт: искаше скромна съпруга, но мразеше жени, които се преструват на безпомощни. С тях нямаше никакво предизвикателство, не като с…

Не. Нямаше да мисли за нея.

— Не си търся гадже. Не съм готов за трайна връзка и не искам да изневерявам… особено на красавица, която може да си намери някой по-добър, стига да пожелае.

— Разбирам. Е, щом е така… — колебливо каза Емили.

Джейкъб потърка бедрата й.

— Това не означава, че няма да се виждаме. Естествено, ако ти желаеш.

В нея отново се надигна топлина.

— Да, бих искала…

Стъпките достигнаха до слуха му твърде късно. Вратата на спалнята му рязко се отвори и на прага застана Роуз Фиорело.

— О, извинете! — смутено каза тя, внимателно затвори и Джейкъб чу стъпките й бързо да затихват.

„По дяволите!“ Направи гримаса на раздразнение.

Това бе поредната грешка. В очите на Емили се долавяше гневът и болката, която се изписваше на лицето на всяка мацка, разбрала, че не е единствената в живота му.

— Може би тя е гаджето ти? — злобният й тон бе разтърсващ.

— Просто учим заедно.

Емили стана от леглото и грабна дрехите си.

— Разбира се. Така ли го наричат вече?

— Аз съм виновен. Забравих, че трябва да се срещнем за едно есе… Тя дойде, а не бях заключил вратата.

— Убедително — процеди Емили през зъби.

— Мисли каквото искаш — равнодушно каза той.

За щастие тя вече се обличаше.

— Разбира се. Много студентки носят тоалети на „Шанел“ — сопна се Емили. Взе якето и чантата си и залитайки, тръгна към вратата. — Можеш да ми се обадиш, когато най-сетне пораснеш, Джейк.

Изрече няколко ругатни и затръшна вратата.

Джейк въздъхна с облекчение. „Не затаявай дъх в очакване“. Как бе могъл да забрави, че ще дойде Роуз? Усмихна се. Неприятности с жените. Както винаги.

Измъкна се от леглото и влезе под душа. Повечето стаи в студентските общежития нямаха самостоятелни бани, но баща му бе изпратил толкова щедро дарение на Колумбийския университет, че Джейк Ротщайн можеше да получи всичко, което пожелае. По-рано това бе представлявало апартамент на уважаван професор. Имаше баня с нова теракота и дори малък бокс, който той използваше рядко, защото предпочиташе да се храни навън.

Удобно бе човек да има душ изцяло на свое разположение, когато прави секс толкова често, колкото Ротщайн, а и не се налагаше да чака на опашка сутрин пред общата баня след сутрешния си крос.

— За какво ти е стая там? — бе попитал баща му.

Джейк бе свил рамене.

— За да вкуся от студентския живот.

— Имаш жилище на Осемдесет и пета улица.

На осемнадесетия му рожден ден баща му му бе връчил нотариалния акт на един от многото си апартаменти, великолепен мезонет от предвоенния период, с изглед към реката, високи тавани, мраморни подове и послушен портиер. Фред Ротщайн бе чул, че синът му има репутация на плейбой, от ядосаните родители на няколко млади дебютантки в светските среди. Това бе единственото, с което детето му истински го бе накарало да се гордее. Представяше си как синът му води многобройните си завоевания в спалнята на апартамента в Ъпър Ийст Сайд. Парите караха жените да свалят бикините си само при едно сваляне на шапка.

— Страхотно е, татко. Но искам да бъда като другите студенти.

Добре, но до известна степен. Фред Ротщайн не би позволил наследникът му да живее като скот. Това бе за бедните.

Бе направил компромис и бе уредил настаняването на сина си в най-луксозната стая в общежитието. Джейк не бе възразил. Самостоятелната баня бе необходимост.

Докато се обливаше с гореща вода и сапунисваше тялото си, Джейк реши, че трябва да бъде доволен от случката. Беше се отървал от Емили. Освен това се ласкаеше от мисълта, че Роуз Фиорело ще изпита ревност, след като го бе хванала в леглото с друга жена. Арогантна кучка. Така й се падаше.

Джейк Ротщайн бе егоцентрик, но имаше право. Жените му се лепяха като мухи на мед и дори онези, които се преструваха на недостъпни, накрая се озоваваха стенещи в леглото му и продължаваха да го търсят и след като скъса с тях.

Личната теория на Джейк бе, че повечето мъже са зле в леглото. Иначе защо момичетата биха идвали при него, изгарящи от желание?

Всички, освен Роуз Фиорело.

Бе започнала с враждебно държане. Често го обиждаше. Джейк приемаше това като зов за интимност. Тя бе от типа жени, които обичат да провокират, да бъдат предизвикателни. Всъщност искаха да им докаже мъжкото си превъзходство.

Джейк винаги успяваше. Не допускаше да бъде разиграван от жена.

Или неговата воля, или ничия. Любимият му тип жени бяха агресивните. Чувстваше се особено доволен, когато успее да прикове някоя от тях към леглото и да я накара да се гърчи от наслада, безпомощна и покорна.

Но враждебното отношение на Роуз не се бе променило по очаквания начин. Не изпращаше сигнали, че изпитва влечение към него. Вместо това през последната академична година бе започнала да се държи учтиво, почти приятелски, но не съвсем. Като партньор в проучванията по зададени теми бе неоценима, но сякаш бе неспособна на истинска топлота.

Той я желаеше.

Въпреки че току-що се бе любил с Емили, почувства възбуда при мисълта за Роуз.

Точно сега не можеше да направи нищо, за да задоволи тази страст. Поохлади се със студена струя, за да не издаде пред Роуз какво въздействие има тя върху него. Никога не показваше на жените, че проявява интерес към тях.

Бързо се облече. Беше невероятна красавица. Повечето момичета в университета бяха малко неуверени. Стремяха се винаги да имат мъж до себе си или твърдяха, че току-що са скъсали с някой глупак. Все още се смяташе за срамно едно момиче да няма приятел. Макар и да бе началото на деветдесетте.

Но това не важеше за Роуз Фиорело. Беше твърде красива, за да има значение. Стройна фигура, буйни коси, бледосини очи и високи, надменни скули. Всички мъже я желаеха. Нямаше нужда от подобно себеутвърждаване.

— Роуз?

— Мм, да.

Отвори вратата след почукването му. Розов костюм „Шанел“, обувки „Гучи“ и скъп чорапогащник. Определено странно облекло за обстановката в един колеж. Емили бе права. Защо ли се бе издокарала толкова елегантно? Сякаш бе кръстоска между супермодел и сенатор.

— Влез, Джейк — Роуз му се усмихна хладно, както обикновено. Бе приветлива и безразлична като секретарка на лекарски кабинет. — Извинявай за преди малко.

На китката й блестеше нещо златно. Как би могла да си позволи това? Преди година бе носила джинси и изтъркани маратонки и се бе отнасяла към него с презрение заради богаташкия му произход.

— Помислих… вратата беше отворена.

На мургавите й бузи се появи съвсем лека руменина.

— Вината е моя. Забравих да заключа — усмихна се той. — Бях малко разсеян.

Роуз не позволи сцената да изплува в съзнанието й. Джейк Ротщайн, със залепнали косъмчета по мускулестите гърди и поглед, втренчен в нея изпод тъмните мигли. Капките пот по кожата на момичето, което пищеше и се взираше в нея с дива ревност. Като че ли Роуз искаше да й отнеме скъпоценния жребец!

„Ти си просто поредната бройка от дълъг списък, скъпа“, беше си помислила тя. Нима онази кукличка не го знаеше?

Е, той определено притежаваше някакъв животински чар. Роуз бе реалистка, не можеше да отрече това. Имаше ъгловата челюст, тъмни очи и добро телосложение. Беше висок, с властна осанка, и се държеше изключително самоуверено.

Отлично знаеше и колко е интелигентен. Но това не я безпокоеше. Доволна бе, че има равностоен противник.

Отмъщението щеше да бъде сладко.

Имаше безброй причини да ненавижда Джейк Ротщайн. Главната бе отношението му към жените. Отнасяше се с тях като с играчки, предмети за развлечение. Момичетата, които си бъбреха в тоалетните, споделяха възхищението си от неговата издръжливост в леглото. Но какво от това? Роуз все още бе девствена, макар и да не бе казвала на никого. Сексът бе просто физическо изживяване. Едва ли имаше толкова голямо значение.

Той живееше в най-луксозната стая, ходеше на лекции с ферари и пилееше доста пари заради своята слабост. Купуваше диамантени обици, перлени огърлици и какви ли не подаръци за бившите си приятелки, които изглеждаха предоволни.

Най-ужасното бе, че явно това им харесваше!

Роуз презираше Джейк, както и момичетата, които го боготворяха. За нея бе просто интелигентен плейбой и наследник на „Ротщайн Риълти“. Виждаше в него ключа към своето отмъщение.

— Нищо — усмихна му се тя сега. — Да говорим по същество, а?

Двадесет и трета глава

— Впечатляващо.

Джейк прегледа страницата, която му бе дала — стегнати обобщения и разработки по двете тези, които бяха изградили заедно. Аргументите й така го бяха заинтригували, че за момент бе забравил за влечението си към нея.

Но вече бяха завършили курсовата работа, която трябваше да предадат след седмица.

Ротщайн остави листа и се загледа в Роуз Фиорело. Изглеждаше някак смутена и нервно движеше ръце в скута си, сякаш не знаеше какво да прави с тях.

— Заслугата е и твоя — изтъкна тя.

— Благодаря.

Това не можеше да се отрече.

— Е, край на партньорството ни — каза Роуз.

— Не непременно — усмихна се Джейк. — Само на ученето ни заедно. Впрочем този тоалет ми харесва.

Роуз приглади полата си.

— Нов е.

— Надявам се, че няма да те обидя, като кажа, че ми се струва доста скъп — очакваше упрек за твърде личната реплика, но тя остана мълчалива. — Работа ли започна, или си спечелила от лотарията?

— И другите хора на този свят имат право да забогатеят — сопна се Роуз. След това прехапа устни и засрамено извърна глава. — Извинявай. Да, спечелих малко пари.

— Не си длъжна да ми казваш как, ако не желаеш.

— Напротив! Държа да узнаеш — изведнъж се бе въодушевила. Способността й да излъчва едновременно пламенност и студ бе поразителна. — Купих няколко имота. Притежавам сгради, които отдавам под наем.

— Ти?

Джейк веднага съжали за реакцията си. Бе издал недоверие. Всички знаеха, че е дошла тук без пукната пара.

— Да, аз — зад учтивата й усмивка прозираше лед.

— Собственик си на сгради и печелиш от наеми? Е, това е американската мечта.

— Ти си от фамилията Ротщайн, които управляват „Ротщайн Риълти“, нали? — попита Роуз.

Джейк се облегна назад на стола си и бавно я огледа от главата до петите.

— Значи наистина си ме забелязала — каза той.

— Ти си от хората, които не могат да останат незабелязани — почти прошепна Роуз.

Джейк изпита чувство за могъщество. Сега осъзна какво би било да бъде на мястото на баща си. За Фиорело той не бе просто състудент, а играч. Изведнъж взе решение да отклони мислите си от историята и да се съсредоточи върху реалния свят. В него можеше да се издигне до вицепрезидент на компания за милиарди долари, която един ден щеше да стане изцяло негова.

Повечето момичета знаеха за богатството и влиянието на семейството му от светските хроники на вестниците. Но подозираше, че Роуз Фиорело не се е добрала до информацията по този начин. Беше се промъкнала на пазара с недвижими имоти. Може би имаше няколко гарсониери, които предлагаше на наематели.

Бе впечатлен. Когато ставаше въпрос за бизнес, Джейк никога не бе слагал жените в сметката. Внезапно му хрумна, че навярно Роуз притежава предприемачески усет, щом бе успяла да изплува от дъното. Може би бе изтеглила заем, за да започне. А бе спечелила достатъчно, за да си позволява тоалети „Шанел“ и златни часовници.

„Много хубаво“, помисли си той. Но едва ли бе важно. Тя не бе дори капка в морето от конкуренти в този бранш. Ротщайн познаваше Роуз Фиорело. Бе кралица на проучванията и извличането на ценна информация. Бързо подреди парчетата от мозайката. Бе сключила една-две сделки, бе схванала как се действа и бе постигнала напредък.

Естествено, в един момент бе попаднала на името „Ротщайн Риълти“.

— Виновен по обвинението — каза той. „Ироничен отговор“.

— Питах се дали… дали мога да те помоля за една услуга — плахо заговори Роуз.

Джейк се усмихна широко.

— Искаш работа?

— Не — вълчите очи му хвърлиха смразяващ поглед. — Само малко информация. Да се уча, може би като теб. Стига наистина да работиш там.

— Досега ми възлагаха проекти всяко лято.

— Какви проекти?

Сви рамене.

— Луксозни гарсониери в Уестчестър, една висока сграда в Сохо… с около осемдесет апартамента.

— Какъв бюджет ти отпускаха?

Какво значение можеше да има това? Бе далеч над нейната категория. Ротщайн се забавляваше. Стегна мускули.

— Над сто милиона. Бяха назначили мениджър, но докладваше пред мен.

Роуз помълча няколко мига. Ядоса се на себе си, когато осъзна, че той я привлича. Чарът му бе неустоим, а я гледаше като паша, съзерцаващ новата придобивка в харема си.

— Ти си управлявал деветцифрен бюджет?

Злобната нотка в гласа й го поласка.

— Поемам проекти от шестнадесетгодишен, скъпа. Началник съм на архитекти и строителни фирми. Сам преговарям със синдикатите и държа мафията настрана.

— И как вървят проектите ти?

Приближи се към нея толкова, че топлината на тялото му я лъхна и мускулите му се откроиха под ризата. В корема й запулсира животинска страст. Роуз наведе глава, но не престана да усеща присъствието му и да долавя мъжествения му аромат.

— Приключват навреме. В рамките на бюджета. Със солидна печалба — отвърна той.

Бе свела поглед. Устните й бяха разтворени. Желанието сякаш струеше от кожата й. Друг на негово място би я целунал страстно. Джейк пристъпи към нея и устните им почти се докоснаха. Нейните се разтвориха малко по-широко. Бе постигнал своето. Изведнъж се отдръпна.

— Щом искаш да усвояваш тънкостите на бизнеса, мога да те назнача като стажантка.

Роуз изправи гръб, смутена и засрамена. Нима щеше да я целуне? Господи, почти се бе случило!

Тялото й я предаваше. По кожата й пълзяха леки тръпки на желание, от които коремът и гърдите й изтръпнаха.

Джейк продължи да говори:

— Честно казано, не зная дали ще бъдеш доволна. Има стотици кандидати. Ще те приема без конкурс, но ще се отнасям с теб както с останалите стажанти. Иначе не би било честно спрямо тях. Трябва да постъпвам като професионалист.

— И аз мога да постъпвам професионално — увери го тя.

— Ще трябва да докладваш на отдела ми. Ще работиш за някого, който работи за мен.

— Устройва ме — настоя Роуз.

— И ще се обръщаш към мен със „сър“ — добави Джейкъб. Стори му се, че видя един мускул на лицето й да трепва. Да, това определено нямаше да бъде приятно за надменна красавица като нея. Но той щеше да изпитва задоволство.

Джейк състави план Роуз да работи близо до него. Искаше да й покаже властта си над един дял от огромната империя. Искаше да я накара да копнее за него.

— Съгласна съм и с това — Роуз отново наведе глава. — Наистина… искам да се уча. Ще ти бъда признателна.

Много й костваше да го помоли за това.

— Тогава всичко е наред — каза Джейк. — Дай ми номер, на който мога да се свържа с теб.

Написа номера си и му го даде.

— Благодаря, Джейк.

— Никакъв проблем, скъпа — отвърна той.

Роуз едва сдържаше гнева си на връщане към Трибека. Беше си купила чудесен апартамент. Имот с просрочена ипотека в стара индустриална зона, която не се смяташе за елитна. Струваше само сто и петдесет хиляди.

В дома й имаше всичко. Първо, харесваше й кварталът. Цените на всички жилища в Манхатън скачаха. Бе убедена, че след няколко години няма да има район, който да не е „на мода“. След още десетилетие дори Харлем щеше да бъде скъп. Наблизо отваряха все повече ресторанти и се нанасяха филмови звезди и топмодели. Всичко вървеше нагоре.

Второ, в някогашния склад имаше завиден простор за един град, в който дори килер струваше повече, отколкото много хора могат да си позволят. Роуз имаше мансарда с огромни прозорци и асансьор, който скърцаше, но работеше. От последния етаж се откриваше изглед към финансовия център.

Множество небостъргачи. Обожаваше ги. Мечтаеше да притежава всичките.

Роуз бе наела строителна бригада за ремонт на жилището си. Не бе поискала нищо трудно изпълнимо и не бяха смъкнали кожата й. Бе поръчала подновяване на мазилката, боядисване на стените в бледокремаво, подмяна на луминесцентните лампи с полилеи и поставяне на подиум, върху който бе сложила голямото си двойно легло и мароканска пътека. Бе вложила малко повече пари в ремонта на кухнята, но луксозната кухня и баня повишаваха стойността на един имот. Интериорът бе изискан, модерен и разкошен. Бе подбрала бели мебели, на фона на които се открояваха само няколко цветни петна: кристална ваза с жълти рози, червени шарки на килима и тъмносин диван на златисти райета.

Тук бе нейното убежище.

Както всичко друго, и то бе инвестиция. Ако го продадеше днес, несъмнено щеше да получи двойно повече от цената, на която го бе купила. Роуз бе отвикнала да се ограничава.

Щеше да стане истински имотен магнат. Време бе да започне да живее както подобава.

Двадесет и четвърта глава

— Стая ли търсите? Тук предлагаме само апартаменти.

Роуз погледна администраторката. Изглеждаше на нейната възраст и мляскаше дъвка, докато говореше. Имаше твърде силен грим и нокти на заклета пушачка.

Поне бе облечена с униформа. Състоеше се от грозна жилетка на зелени райета върху масленозелена риза. Роуз забеляза гънки и петна.

Изпита презрение. Бедността не бе извинение за занемарена външност. Роуз бе израснала в бедност, но и двете с майка й винаги се бяха обличали добре.

— Каква е цената? — попита тя.

Днес бе облечена с изтъркани джинси и семпла бяла тениска. Излишно бе да привлича внимание. Перлената огърлица и златният часовник бяха скрити в сейф в апартамента й.

— Петдесет долара. Ако останете и утре, ще се възползвате от специалната ни оферта за уикенда.

— Каква е тя?

— Тридесет и пет.

Момичето направи розов балон с дъвката си и го спука.

— Добре, но ми трябва стая за тази вечер.

— Пушачка ли сте или не?

— Не пуша — отвърна Роуз.

— Как ще платите? Ако е в брой, няма да получите ключ от минибара и телефонна връзка. За това е необходима кредитна карта. Устройва ли ви?

— Разбира се — увери я Роуз и подаде картата си.

— Добре — каза момичето. — Ето ви ключа за минибара, подпишете се тук — сложи пред нея два ключа. — Този е за стаята, номер шестдесет и осем на шестия етаж, асансьорите са ето там. Имате ли нужда от помощ за багажа?

Роуз извърна глава към портиера, който я гледаше похотливо.

— Не, благодаря.

— Приятно прекарване — машинално пожела администраторката и продължи да чете списанието си.

— Не се и съмнявам, че ще бъде приятно — промърмори Роуз на себе си.

Отнесе лекия си сак до асансьорите. Бяха три. Фоайето бе тясно и малко мрачно. Подът бе застлан с овехтял безвкусен килим. Защо някои хора смятаха кафявото и оранжевото за добра цветова комбинация? Стените бяха бели, но с грозни цокли в това съчетание. Много потискащо.

Роуз бе заинтригувана. Имаше големи прозорци. Представи си помещението с изцяло бели стени и семпъл бежов килим. Може би и водоскок. Поддръжката на тези неща бе евтина, а изглеждаха фантастично. Погледна към асансьора, когато пристигна. Беше в цвят металик.

На шестия етаж обстановката бе почти същата. Коридорът й се стори малко тесен. Е, не можеше всичко да бъде съвършено. Застана до прозореца със замърсени стъкла в единия край. Жилищна зона, натоварено движение. Никакъв проблем за това, с което бе решила да се залови. Имаше паркинг, което бе много важно, а отпред — поувехнала трева. Никога нямаше да заприлича на Парк Авеню.

Ключът бе да проучи какво биха искали да видят хората в графа „Цена“. Чистотата и безопасността щяха да бъдат предимство. Не би струвало много да бъде поставена триметрова ограда и портал с охрана.

Ню Йорк бе опасен град. Сигурността бе важна за купувачите на имоти.

Роуз отключи стаята си и затвори вратата след себе си. Беше масивна, с двойна заключалка, верига и шпионка. Тези неща щяха да останат.

Огледа се, затаила дъх от вълнение.

Господи, беше идеално.

Върху издигнат подиум бе поставено огромно легло. Имаше просторен хол с малък бокс. Бе занемарено, както бе очаквала. Боята се лющеше и се въргаляха остатъци от храна, около които навярно пълзяха хлебарки. До прозореца безпомощно бръмчеше голяма муха, а нощното шкафче бе покрито с прах.

Но всичко най-важно бе налице. Седемдесет и пет квадрата, голяма баня, вградени гардероби и светлина от големите прозорци.

Роуз вдигна слушалката на телефона и натисна нула.

— Да?

— Тази стая е малко прашна — каза тя. — Имате ли други свободни?

Усети как администраторката настръхна.

— Почистиха я тази сутрин.

— Искам да се преместя в друга стая — настоя Роуз.

— Не зная дали имаме свободни.

Долови известна враждебност в тона на момичето.

— Не ми се струвате толкова заети. Освен това предпочитам нещо по-голямо.

— Всички стаи са еднакви. Абсолютно — сопна се администраторката. — Освен на последния етаж. Там са по-големи, но са апартаменти за младоженци и нощувките струват няколкостотин долара. Ако желаете, мога да ви настаня в един от тях. Искате ли апартамент за неколкостотин долара?

— Не, благодаря — отвърна Роуз.

— Добре — каза момичето с нескрита досада.

Роуз продължи да оглежда стаята. Пусна чешмата, за да провери налягането на водата. Бе задоволително.

Инстинктът й подсказваше кой имот е ценен. Този бе такъв. Пет минути по-късно грабна чантата си и се върна с асансьора във фоайето.

— Заповядайте.

Остави ключовете на рецепцията.

— Не можете просто да се откажете — сърдито промърмори момичето и хвърли поглед към портиера, за да види дали обвинява нея за това.

— Обслужването е под всякаква критика, а стаите ви са мръсни — каза Роуз. Погледна значката с името й. — Трейси. Никой не е почистил и сменил чаршафите на леглото ми. Завинаги ли искаш да останеш обикновена администраторка?

Трейси я изгледа втренчено.

— Моля?

— Ако не искаш, би могла да дадеш някоя добра идея на шефа си. Например хотелът да се почиства и униформите на персонала да се перат. Така може би ще имате повече клиенти, а ти ще получиш повишение.

— Ще ви таксувам. Не ме предупредихте.

— Няма проблем — намигна й Роуз. — Струваше си.

Обърна се и излезе.

Администраторката я проследи с поглед.

— Чудачка — извика тя.

Роуз се усмихна широко.

На следващия ден се обади на Джордж Бенъм.

— Обмислихте ли идеята за хотела? Тази индустрия процъфтява…

— Не се интересувам от хотелиерство. Можеш ли да уредиш среща със собствениците?

Последва мълчание.

— Достатъчно е да подготвите оферта.

Роуз примигна. Откога Джордж Бенъм се осмеляваше да изразява несъгласие с нея?

— Държа да я направя лично, Джордж.

— Но… но, госпожице Фиорело…

Накара я да изпита раздразнение.

— Не ти плащам да задаваш въпроси, Джордж. Просто ми уреди среща.

Обади й се петнадесет минути по-късно.

— Срещата е на Парк Слоун в Бруклин след половин час.

— Половин час! Не мога да се подготвя толкова бързо. Ще трябва…

— Единствено тогава може да ви приеме. На ваше място бих се чувствал доволен. Освен това, госпожице Фиорело, постарайте се да бъдете изключително учтива.

Спря до кафеникава кооперация само с две минути по-рано. Кварталът бе мизерен, с изпочупени стъкла на някои къщи и боклуци край бордюрите. Сградата, чийто адрес й бе дал Бенъм, бе като остров, с напълно здрави прозорци и преметени стъпала, а колата, паркирана отпред, бе кадилак.

На първия етаж имаше ресторант, италианска гостилница. Роуз потърси входа за стълбището, но не го видя.

Бенъм се бе изразил толкова загадъчно. Не искаше да закъснее.

Блъсна вратата на ресторанта. Звънна някаква камбанка. Вътре бе идеално чисто, но малко мрачно заради тъмните ламперии. Масите бяха застлани с покривки на червени карета, а върху тях бяха поставени свещи и бутилки „Кианти“ в сламени панери.

Беше четири и половина. Твърде късно за обяд, твърде рано за вечеря. Но на някои от масите седяха мъже, които пиеха вино или кафе.

Роуз почувства, че привлича вниманието им.

— Извинете — обърна се тя към бармана, — имам среща в тази сграда, но не мога да открия входа за…

Той не вдигна поглед от чашата, която забърсваше.

— Кого търсите?

— Винсънт Салерни — отвърна Роуз.

Мъжът рязко вдигна глава и я изгледа любопитно.

— Почакайте само момент — каза той.

Роуз остана до бара, когато барманът повдигна преградата, отиде при групата клиенти, почтително се наведе и прошепна нещо в ухото на единия от тях.

Всички извърнаха глави към нея. Роуз чу смях. След това един дребничък мъж сви рамене.

Барманът изправи гръб и й махна да се приближи.

Докато вървеше през ресторанта, Роуз метна коси назад.

— Това е господин Салерни — каза барманът.

Роуз изведнъж разбра всичко. През цялото й тяло премина адреналин и ръцете й изтръпнаха. Почувства, че по дланите й избива пот. Благодари на Бога, че в ресторанта бе тъмно.

— Вие сте Роуз Фиорело?

Очите на мъжа я пронизаха с поглед. Бе нисък и набит, със страховито изражение. Едрите му спътници не я изплашиха и наполовина толкова, колкото самият Винсънт Салерни.

Огледа младото й стройно тяло с обичайния мъжки интерес. Всички мъже гледаха Роуз по начин, който я караше да осъзнава въздействието си.

— Да — отвърна тя. — Piacere, Don Salerni[1]

— Познавате ли ме?

Роуз положи усилие да овладее пулса си и да изглежда спокойна.

— Не — каза тя. — Досетих се.

Салерни се засмя, а след него и верните му кучета.

— Италианка ли сте?

— Да, дон Салерни.

— И ви изпраща вашият съпруг? Или приятел?

В малките проницателни очи се изписа интерес.

— Не, дон Салерни. Идвам от свое име. Бих искала да сключа сделка с вас.

— Така ми казаха — заговори на един от хората си, без да извърне глава: — Дай стол на младата дама.

Дебеловрат мъж издърпа един от столовете до масата за Роуз. Седна и се почувства неловко сама сред тези мъже. Баща й за нищо на света не би искал да я види в тяхната компания, а майка й би се ужасила.

Но Роуз бе дошла. Вече бе твърде късно. Трябваше да бъде много внимателна. Сведе поглед.

— Моите почитания, дон Салерни. Извинете ме за неподходящото облекло.

Салерни одобрително изсумтя, явно изненадан.

— Не исках да привличам внимание в хотела ви, а когато казах на помощника си да ми уреди среща със собственика…

— Помощник? — засмя се Салерни.

Роуз сви рамене, както бе виждала да правят мъжете.

— Доста намазва от сделките ми.

Очите на Салерни затанцуваха.

— Каза ми, че не бива да закъснявам, така че нямах време да се преоблека.

— Искате да купите хотела?

— Така е. Едва ли е важна инвестиция за вас, дон Салерни. Няма голяма печалба…

— Всичко, което притежавам, е от значение за мен. През хотел „Рего Парк“ преминават големи суми — искаше да каже, че пере пари. — Освен това е удобно място за мъж, който няма желание да се прибере у дома.

Любовно гнезденце за мафиоти и държанките им?

Роуз примигна.

— Простете, дон Салерни, но „Рего Парк“ не ми се струва на ниво за второто.

— Не сте видели луксозните апартаменти — учтиво каза Салерни. — Защо задавате тези въпроси? Вие сте младо момиче. Не можете да въртите бизнес с нас. Нямате представа за какво става дума.

— С ваше позволение… — каза Роуз и извади от куфарчето си тънка папка. — Инвестирам от осемнадесетгодишна. Притежавам девет сгради, тридесет и един имота…

— Вие?

— Да, господине — отвърна Роуз с уважение.

— Семейството ви се занимава с недвижими имоти?

— Не, само аз.

— Хм — Салерни погледна ръцете й. — Доста сте постигнали.

— Бих искала да стигна малко по-далеч. Хотелът може да ми бъде по-полезен, отколкото на вас, дон Салерни. Разбрах, че бизнесът ви се продава, но не го искам. Искам сградата.

— И какво ще правите с нея?

— Ще предлагам гарсониери под наем — отвърна Роуз. Това бе истина. Ако се опиташе да излъже Салерни, би могла да плати с живота си. — Разбира се, мога да наема ваши хора за ремонта. Като част от сделката мога да ви осигуря още едно печелившо перо — помисли върху това. — Бенъм има китайски ресторант за продан. Що се отнася до луксозните апартаменти, съгласна съм да запазите етажа изцяло на свое разположение, дон Салерни. Без заплащане. Само ми дайте един месец да ги приведа в съответствие със стандартите.

Всички бяха приковали погледи в нея.

— Как ще покриете разходите по ремонта?

— Ще продам нещо, което притежавам, и ще поискам данъчна отсрочка — отвърна Роуз. — Естествено, не мога да ви предложа поисканата от вас цена.

Назова сума с тридесет процента по-малка от цитираната от Бенъм.

Салерни дълго се смя гръмогласно.

— Наздраве — каза той, след като изтри сълзите си от смях. Повдигна чашата си с мастика към Роуз. — Вие сте смело момиче. Трябвало е да бъдете мъж.

— Нямаше да имам това — закачливо каза Роуз и развя дългите си тъмни коси.

Той отново се засмя.

— Вярно, bellissima[2]. Но наистина сте смела. Все пак никой не се пазари с дон Винсънт Салерни — проницателните очи заблестяха. — Не съм сърдит.

Макар и неизречени, думите „за твое щастие“ витаеха във въздуха.

Над веждите на Роуз изби пот.

— Не искам да ви губя времето, господине.

— Добре — ръката му сграбчи коляното й като лапа на хищник. Тя напрегна цялата си воля, за да не се сгърчи при допира й. Салерни надушваше страха като животно. — Тогава ще си тръгнете оттук невредима.

— Но… — заговори Роуз с плах глас, но не можеше да спре. — Мога да компенсирам загубата ви, като възложа работата на вашата фирма. После с печалбата ще закупя още сгради в целия град. И естествено, ще работя изключително с хората на дон Салерни — той не отвърна и Роуз припряно стана, за да си тръгне. — Дон Салерни, на двадесет и една години вече имам повече от милион долара. Естествено, за вас това е нищо, но ако все пак ми направите тази услуга, ще ви се отплатя щедро в бъдеще — вече почти шепнеше. — С многократно повече.

Един от здравеняците се изправи и скръсти ръце пред гърдите си. Бицепсите му изпъкнаха под скъпия костюм. Ръце на касапин.

— Довиждане, дон Салерни — промълви Роуз и забърза към вратата.

Щом излезе, извади носна кърпичка и попи потта от челото си, докато вървеше към колата си. Сърцето й биеше неудържимо. Господи, каква глупост бе проявила. Да си въобрази, че може да преговаря с един мафиотски бос. Помоли се на Бога да не го е засегнала.

Роуз паркира пред дома си. Бе успяла да се успокои. Може би бе ядосала Салерни, но се бе държала смирено, като просяк пред принц. Всъщност положението й не бе много по-различно.

Струваше й се страховито, но се постара да помисли логично. Той нямаше да й навреди, ако не го безпокои повече. Бе загубила единствено „Рего Парк“.

Беше се прицелила твърде високо. Нямаше дори тридесет години, коя бе тя да води преговори за толкова мащабни сделки? Доналд Тръмп в пола? Трябваше да забави темпото, да купи още няколко четириетажни кооперации…

Напълни ваната и сипа малко лавандулово масло. Надигна се облак ароматна пара, който изпълни банята. Тя свали дрехите си и се потопи в успокояващата топла вода.

Телефонът запиука.

— По дяволите — промърмори Роуз. Изскочи, загърна се с хавлия и изтича до хола. — Да?

— Търся Роуз Фиорело — надменно каза непознат глас.

Роуз стисна юмруци. Да! Щяха да я свържат с дон Салерни! Бе решил да сключи сделката! Все пак бе успяла!

— Роуз е на телефона — каза тя.

— Обажда се Ела Браун от офиса на Джейкъб Ротщайн — обясни гласът.

— Здравейте — промълви Роуз и не можа да прикрие нотката на разочарование.

— Разбрахме, че кандидатствате за стажантско място в „Ротщайн Риълти“. Имам удоволствието да ви съобщя, че молбата ви е удовлетворена. Ще бъдете назначена за сътрудник на господин Ричард Уайт. Очакваме ви на рецепцията в понеделник точно в осем и тридесет. Стажантите не се ползват с привилегии за паркиране. Официалното облекло е задължително. При неявяване навреме или в неподходящ вид губите правото на стаж в компанията. Ясно ли е всичко?

Роуз потръпна от негодувание.

— Напълно.

— Добре. Тогава до понеделник в осем и тридесет — Ела затвори без повече любезности.

Роуз се дотътри обратно до ваната. Водата все още бе топла и приятна, но тя не можа да й се наслади. Запита се дали Джейк е чул разговора. Навярно бе страшно доволен, че ще бъде негова подчинена.

Е, добре. Но не задълго.

Бе направила втората крачка към отмъщението. Първата бе да се утвърди и натрупа малко състояние. Сега трябваше да се придвижи нагоре в йерархията и да научи достатъчно, за да разори фамилията Ротщайн.

Не й бе провървяло с „Рего Парк“, но това не бе единствената сделка на света. За да попада на подобни възможности, трябваше да бъде в центъра на събитията.

В „Ротщайн Риълти“.

Роуз се сети за баща си. Трябваше да му се обади, да гостува на родителите си за вечеря и да си спомни защо прави всичко това. За да не бъде замаяна от Джейкъб. Хищнически поглед, ъгловата челюст и мускулести гърди… не биваше да допуска това да я отклони от верния път.

Той бе арогантно копеле. Щеше да го съсипе.

[1] Приятно ми е, дон Салерни (итал.). — Б.пр. ↑

[2] Красавице (итал.). — Б.р. ↑

Двадесет и пета глава

„Няма да издавам колко се радвам“, каза си Попи.

Стоеше в офиса на Джоел Стейн, кротка като слугиня пред господар. Малкият й номер се бе оказал сполучлив. Класическа тактика за проникване в звукозаписната индустрия. Ако се представеше добре на интервюто, щеше да работи за него.

Това бе началото на кариерата й в музикалния бизнес.

— На колко години си?

— На двадесет и една — задъхано отвърна тя. Едва сдържаше доволната си усмивка.

Пръстите му си играеха с касетата на „Силвър Булет“.

— Не учиш ли в колеж?

Попи направи гримаса. Родителите й се бяха опитали да я придумат да кандидатства. Имаше достатъчно висок успех, но не желаеше да пропилее три години от живота си.

— Не. Следването е нещо твърде бавно за мен.

— Ще се наложи да започнеш от дъното.

— Не като секретарка. Аз открих тази група…

— Няма да те назнача за секретарка. Но не и за мениджър.

— Но…

— Не знаеш достатъчно, за да представляваш една група, скъпа. Нямаш понятие от договори, сделки и спонсориране. Може би… може би притежаваш усет за добрата музика. Или ще стигнеш далеч, или ще се откажеш, но и в двата случая трябва да започнеш да се учиш. Разбираш ли? Добре — каза той, без да изчака отговора й. — Как си с математиката?

— Доста добре — разочаровано промърмори Попи.

— Организирана ли си?

— Да — излъга тя.

— Харесваш ли „Грийн Дрегън“?

Попи погледна огромния плакат на „Грийн Дрегън“, една от най-нашумелите групи, лансирани от „Дрийм Мениджмънт“. Бяха здрави, твърди и мултиплатинени. Отдавна си падаше по вокалиста им.

— Шегувате ли се? — очите й засияха. — Обожавам ги. Велики са. Невероятни…

— … и са на турне с „Мишън Стейтъс“. Връщаме се при публиката — каза Стейн с лека ирония. — Трябва ми помощник-счетоводител за турнето — взе бейзболната топка с автограф от Сид Фернандес, която стоеше на бюрото му, и й я хвърли без предупреждение. Попи имаше добри рефлекси и с лекота я хвана с лявата ръка. — Наета си, малката.

Доведе групата още същия следобед. Бяха измили косите си и облекли сценичните си дрехи. Очевидно бе, че са нервни, но изглеждаха страхотно.

Кейт я обсипа с благодарности.

— Попи, как бихме могли да ти се отплатим? Ще останем с теб завинаги, ти промени живота ни… Не знаеш откога се мъчим…

С жадни очи огледаха лъскавите офиси на „Дрийм“. Стейн покани Попи да седне, докато чертаеше плановете за бъдещето на групата. Изяви, студийно време, технически подробности.

— Вървете да се подготвите за пробен запис — каза той най-сетне.

Групата се въодушеви.

— Супер! Благодарим ви…

— Толкова сме ви признателни…

— Не можем да повярваме…

— Благодарете на Попи — каза Стейн. — Тя ви откри.

Веднага подписаха договорите за мениджмънт. Щом излязоха от офиса, Стейн се обърна към нея.

— Имаш ли международен паспорт?

Тя кимна.

— Добре. Турнето е във Франция. Утре заминаваш.

Родителите й настояха да я откарат до летището.

— Не се безпокой, мамо, всичко ще бъде наред — увери Попи майка си.

— С онези наркомани и пънкари — завайка се тя.

— Попи, просто отказвай. Ако ти предлагат наркотици, не си длъжна да ги вземаш. Мога да ти уредя страхотна работа в „Артемис Студиос“ — добави баща й.

— Слушайте, няма да направя нищо опасно. Напоследък звукозаписният бизнес е чист. Всички пият само вода и си лягат рано — Попи слезе от колата и взе червените си чанти. — Няма за какво да се тревожите. Честна дума. Обичам ви и двамата.

Целуна родителите си и забърза към входа. На раздяла винаги се просълзяваше, а и навярно носът й бе пораснал с няколко сантиметра…

— Добре дошли на борда на „Континентал“ — каза една от стюардесите. — 4 F? Ето там.

Не откъсваха очи от нея. Навярно се чудеха коя е. Кинозвезда или нещо подобно? Не им се струваше позната, но бе облечена с черно кожено яке и панталони, които прилепваха към високото й стройно тяло, и имаше буйни гарвановочерни коси. Попи бе боядисала косите си и ги бе оставила да растат в естествения им цвят.

Изглеждаше като модел от рок видеоклип. Фланелката на „Металика“ бе последната капка. Но явно тези жени искаха да обслужват богати бизнесмени, а не някаква тийнейджърка с кожени дрехи и капси.

— Желаете ли шампанско, госпожице?

— Не съм пълнолетна — любезно отвърна Попи. Не искаше да им дава повод да поискат личната й карта и да развалят настроението й с подобни дребни унижения. Тя пътуваше за Франция.

Настани се удобно на широката кожена седалка и извади от чантата си графика за турнето. Бе напечатан на няколко листа, прихванати с телбод, а на първата страница имаше емблема с нарисуван скелет на дракон. Турне 1993-та, „Битка или бягство“. Бе пълно със суховати указания за автобуса, хотелите, документацията и телефонните номера на продуцентския — офис.

За Попи това бе най-вълнуващото четиво в живота й. Прие чаша пресен портокалов сок, облегна се назад и прелисти страниците. Със „Снегълтуут“ не бе стигнала по-далеч от клубовете в предградията на Ел Ей. Това бе нещо съвсем различно. Истинският свят на музикалния бизнес.

Когато самолетът се издигна над красивия залез, забулен в смог, Попи докосна ламинираната карта на врата си и се усмихна.

Най-сетне животът й се превръщаше във вълнуващо приключение. Сякаш бе попаднала в рая.

— Не ме интересува как ще ме откарате. Просто искам да стигна там — изръмжа Попи.

Шофьорът я изгледа учудено. Лицето му бе мургаво и загрубяло като стара кожа, в таксито му вонеше на цигарен дим, а малките му подли очи имаха враждебен израз. Нагло сви рамене с типично галски маниер.

— Voila[1], „Нанси“ — каза той.

— Знам, че е на „Нанси“, по дяволите! — Попи бе изтощена. Полетът бе единадесет часа, а дори в бизнес класата бе неприятно да стои на едно място толкова време. Буквално бе запомнила наизуст графика на турнето, бе изгледала три скучни филма и се бе схванала. Сега искаше единствено да отиде в хотела си и да поспи. Колко бе часът тук? Напълно бе загубила ориентация.

Негодникът зад волана на таксито се преструваше, че не разбира английски. Попи бе забравила за ненавистта на французите към американците. Откара я до „Нанси“, но не и до хотела й. Искаше да я остави на площада.

— Hotel Reine Catherine[2] — настоя Попи.

Извади от портфейла си три банкноти от по сто франка.

— Ah, oui, La Reine Catherine, je leconnais[3] — каза шофьорът с фалшива усмивка.

— Да, така си и помислих — промърмори Попи.

Да върви по дяволите. Нямаше да получи бакшиш. Надяваше се денят да не започне зле още от сутринта.

Хотел „Кралица Катрин“ бе сива бетонна сграда. Напомняше й за някой новотел. Въпреки парещото френско слънце, тук нямаше нищо екзотично. Отпред бяха паркирани автобуси, а туристите бутаха чанти на колела към входа. Денят бе горещ и Попи бе плувнала в пот. Нямаше търпение да влезе в стаята си.

Мина през въртящата се врата и застана на рецепцията.

— Почакайте една минута — каза пъпчивият администратор. Продължи телефонния си разговор, явно личен. Смееше се и бърбореше, а Попи едва стоеше на краката си.

Огледа фоайето. Бе застлано с пътека на зелени и лилави шарки и украсено с изкуствени фикуси в саксии и витрина с брошури, рекламиращи екскурзии до местни забележителности. В един ъгъл имаше бар и кресла, на които седяха тайфа гръмогласни американци. Бяха късо подстригани, със зачервени от слънцето лица, ключодържатели и издайнически червени връзки за ламинирани карти на врата, пъхнати в деколтетата на тениските им.

Роудита.

Двама от тях одобрително изгледаха Попи. Единият подсвирна, а другият извика:

— Ooh la la.

След това всички избухнаха в смях.

Пиколата от хотела и администраторът не казаха нищо. Явно бяха виждали това неведнъж. Никой не ги упрекна и не ги предупреди да не закачат Попи.

— Хей, сигурно е сбъркала хотела — обади се някой от компанията.

— Не е нужно да й го казваме. А може би са я изпратили нарочно, като бонус.

Явно никой от тях не предполагаше, че тя говори английски.

Всички отново се засмяха. Администраторът все още бъбреше по телефона. Попи бе вбесена. Наведе се над плота и сложи пръст на слушалката.

Той смаяно вдигна поглед.

Попи измъкна картата изпод блузата си.

— Monsieur — изръмжа тя. — Тук съм с „Грийн Дрегън“. Всъщност изпращат ме от „Дрийм Мениджмънт“. Счетоводител съм за това турне, така че с мен ще уреждате сметката. Ако не искате да се обърна към управителя, съветвам ви веднага да ми дадете шибания ключ.

— Ооо! — възкликнаха роудитата със смях.

Попи не им обърна внимание. Администраторът се изчерви и припряно извади малък хартиен плик с пластмасова плочка вътре.

— Mademoiselle, ah oui[4], добре дошли. Стаята ви е на третия етаж, номер 346. Искате ли помощ за багажа?

— В този хотел? Не — сопна се тя. Грабна ключа и се отправи към асансьорите. Наложи се да застане точно до роудитата.

— К’во има, сладурче? — подхвърли един от тях.

— Хей, малката, добре ги подреди онези французи — обади се друг.

Попи не долови на лицата им друго, освен враждебност. Но сега бе твърде уморена, за да мисли за това.

— Ще се видим по-късно, момчета — промърмори тя.

За щастие в този миг вратите се отвориха. Качи се до стаята си и пъхна електронния ключ в ключалката. Светна зелена лампичка. Тя стовари чантите си на пода и се изкуши веднага да се просне на леглото. Не, по-важно бе да се отърве от мириса на пот. Залитайки, се придвижи до банята, така уморена, че се чувстваше като пияна. Ваната бе толкова малка, че човек не можеше да се изтегне в нея. Все едно, щеше само да вземе душ. Хрумна й мрачната мисъл, че ако легне във ваната сега, би могла да заспи и да се удави.

Свали дрехите си и ги хвърли върху плочките на пода. След това пусна водата. Оказа се хладка, а упътването бе на френски. Попи не си направи труда да го разгадае. Машинално се обля с душа и сапуниса тялото си. Когато посегна да вземе кърпа, осъзна, че не се намира в Америка. Хавлиите в хотела бяха с размерите на носни кърпички. Родителите й имаха по-голяма дори за кучето.

С тромава походка се върна в стаята. На прозорците висяха плътни завеси, а под тях ефирни дантелени пердета. Нямаше сили дори да ги спусне. Нагласи будилника за два часа по-късно и се пъхна в леглото. Заспа след няколко минути.

[1] Ето (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Хотел „Кралица Катрин“ (фр.). — Б.пр. ↑

[3] А, да, „Кралица Катрин“, знам го (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Госпожице, а, да (фр.). — Б.пр. ↑

Двадесет и шеста глава

Таксито я остави в края на улицата, която водеше до стадиона. Паркингът бе пълен и хлапетата оставяха колите си на тревните площи или на улицата и продължаваха пеша.

— Слезте тук — настоя шофьорът. — Не мога…

Посочи към многолюдното шествие, което се стичаше към входовете. Имаше повече народ, отколкото в Токио в пиковия час. Навсякъде проблясваха капси и се развяваха гриви, фланелките варираха от „Слейър“ до „Синдърела“, от „Мегадет“ до „Бон Джови“, но естествено, най-често се мяркаше емблемата на „Грийн Дрегън“. Рокаджийска униформа.

Попи бе облякла черна тениска, кожено яке и джинси. Смяташе, че така би било най-професионално. Бе обута с боти и не носеше друг грим, освен малко фон дьо тен, с който бе прикрила тъмните кръгове под очите си. Косите й бяха пригладени и вързани на стегната конска опашка. Не бе имала време да ги измие. Бе благодарна, че някой е измислил бейзболните шапки. Ламинираната карта бе пъхната на сигурно място в сутиена й. Последното, което й трябваше, бе някой обезумял фен да я дръпне от врата й.

Не бе успяла да си почине. Недостатъчният сън и часовата разлика я караха да се чувства отпаднала. Когато се бе събудила, за секунда се бе запитала къде се намира и как се е озовала там.

Плати на таксиметровия шофьор и слезе от колата. Трябваше да се държи. Вля се в процесията от тийнейджъри и младежи и това й подейства по-ободряващо от чаша кафе. Сякаш я зареди с енергия.

Вълнението й нарасна, докато си проправяше път към стадиона. Вече чуваше една от загряващите групи и възгласите на публиката вътре. За миг бе леко замаяна. Изпита импулсивно желание да заподскача и размаха ръце. Тя бе част от всичко това. От екипа на „Дрийм Мениджмънт“.

Най-сетне стигна до гишето за билети. Сектори А-Е, F-K… Обърна се към един от охранителите.

— Къде е бек стейдж входът?

Той я погледна озадачено.

Попи извади ламинираната си карта. „Пален достъп“. Под логото на „Грийн Дрегън“ ясно се виждаше нейна снимка. Мъжът внимателно я огледа, изсумтя и с неохота посочи към малка желязна порта вляво от нея. Отпред стояха четирима бодигардове и тайфа груупита, всичките с високи токове, мрежести чорапогащници и горнища с изрязани деколтета, които горещо ги умоляваха.

Попи решително се приближи и показа картата си. Надменните изражения на охранителите изчезнаха. Отвориха вратата, за да я пуснат, и едва удържаха мацките, които се опитаха да се промъкнат след нея.

Вече бе вътре. Навсякъде се суетяха хора с ламинирани карти на врата. Имаше тенти и табели с надписи на френски и английски. „Доставки на храна“, „Преса“, „Продуцентски екип“.

Попи дълбоко си пое дъх. За миг остана неподвижна. Бе завладяна от искрена радост.

— Здравейте — каза тя.

Бе дръзнала да надникне в офиса на продуцентския екип. На дървени скамейки седяха множество хора, които крещяха по телефони или радиостанции. Никой не й обърна внимание.

— Търся Майк Рич — извика Попи.

— Аз съм — отвърна мъж с камуфлажни панталони, бяла риза, златен „Ролекс“ и няколко карти на врата, най-отпред от които бе тази с логото на „Грийн Дрегън“. — От „Спешъл“ ли сте?

Това бе името на спонсора.

— Не, от „Дрийм“.

Попи му подаде ръка. Той не я хвана.

— Онзи идиот Джоел. Изпратил ми е някакво хлапе — изгледа я с пренебрежение. — Ти си момиче.

— Наблюдателен сте — отбеляза тя.

— Не приемам жени в екипа.

— Жалко — каза Попи. — Какво искате да правя? Казаха ми, че ще бъда помощник-счетоводител.

Рич й подаде някакви пликове.

— Дай на групата днешния им дял. И ни донеси кафе.

Попи осъзна, че би трябвало да очаква тази враждебност. На път всички бяха изнервени, нали? Това бе част от рок културата. Първо се зае с кафето.

— Страхотно — обади се един от партньорите му. — Ще си имаме сервитьорка.

Не отвърна на тази реплика. „Въоръжи се с търпение“, каза си тя. Важното бе, че ще се срещне с музикантите. Развълнувана, грабна пакетите, пълни с банкноти от по сто франка, и се отправи към оградената с платнища зона с надписи „Само за групата“. Приличаше на палатка за градинско парти. Отвън стоеше охранител. Явно дори лица с ламинирани карти нямаха достъп.

Попи бе залепила плакати на „Грийн Дрегън“ на вратата на гардероба си. Блейз, вокалистът, имаше буйни тъмноруси коси и бе един от първите й идоли. Харесваше и Дрейк, басиста. Блейз, Дрейк, Тони и Марк. Четиримата бяха добре известни сред рокерите, които пиеха „Джак Даниелс“ в клубовете, и страстните тийнейджърки от цяла Америка. А сега тя работеше за тях.

Попи сдържа усмивката си. Трябваше да ги накара да я приемат сериозно. Бе навлязла в мъжка територия. Държеше да създаде впечатление на суперпрофесионалист.

— Не можеш да влезеш тук — каза пазачът. Беше американец, явно пътуващ с групата.

Попи показа картата си. Той поклати глава.

— Изпраща ме Майк Рич. Нося нещо за момчетата — обясни тя.

Охранителят се усмихна.

— Още една, а? Заповядай, сладурче.

Попи влезе в заграждението и застина.

Пет-шест красавици с разкопчани сутиени бяха наобиколили музикантите. Веднага позна Блейз. Стоеше прав, със смъкнати до коленете панталони, докато опитно момиче, чието лице не се виждаше, умело го обслужваше.

— Какво чакаш, малката? Поразхвърляй се — каза Марк.

Попи изпищя. Обърна се и побягна по тесния коридор от плат към главното бек стейдж помещение. Лицето й бе червено като домат и цялото й тяло гореше от срам. Връхлетя в продуцентския офис. Щом я видяха, мъжете избухнаха в смях.

— Мръсник! — просъска тя срещу Рич.

— Нима ще й позволиш да ти държи такъв тон? — каза партньорът му, който бе подхвърлил репликата за сервитьорката. Имаше натрапчив британски акцент.

— Кой сте вие, по дяволите? — изръмжа Попи.

— Лио Рос. Тур мениджърът — равнодушно отсече той.

— О… — промълви тя. Това я накара да успокои топката. На път тур мениджърът се считаше за бог. Той командваше парада. „Но също е назначен от ръководството на компанията и може да бъде уволнен от него“, напомни си Попи.

— Какво, ще плачеш ли, сладурано? — попита Рич. — Казах ти, на път няма място за жени. Защо не се качиш на някой самолет и не се прибереш у дома? Ще спестиш на всички ни доста главоболия.

— Тук съм, защото ме изпраща Джоел Стейн — каза Попи, полагайки усилия да се успокои.

— И ще звъннеш да му се оплачеш от големите лоши момчета в екипа? — попита Рос.

— Мога да се справя с положението — каза Попи. — Разбира се, не гарантирам, че няма да се изплюя в кафето на Майк, преди да му го поднеса.

Другите мъже се засмяха на тези думи.

— Защо не ми възложите някаква работа? Сигурно има куп досадни задачи, с които на вас не ви се заема — обърна се тя към Майк.

Той все още бе намръщен, но бе успяла да накара Рос да се усмихне. Сви рамене.

— Да я оставим, докато се издъни — предложи Рос.

— Няма да издържи дълго — увери го Рич. Погледна Попи. — Добре, малката. Намери Джак Реми, той е спонсорът. Помоли го да ти даде сведения за последните разходи и ги донеси тук. Внимавай да не загубиш нещо. После се обади в хотела на бандата и поискай сметката за снощи. Има оплаквания от момчетата, а Тони отказва да плати пет хилядарки обезщетение. Погрижи се за това.

— Добре — каза Попи. Поне щеше да свърши нещо. Пое си дъх. — Добре.

Излезе, преди да си направят друга жестока шега с нея.

Опита се да си припомни указанията, които й бе дал Джоел.

— Групите получават процент от нетната печалба. Счетоводството по време на турне се състои в установяване на приходите от продажба на билети, изваждане на разходите на спонсора и изчисляване на процент от нетните приходи. Нашият процент е деветдесет.

— Това е много.

Не й обърна внимание.

— Ти ще уреждаш сметките за хотели на групата и екипа и ще раздаваш хонорарите.

— Различни хотели?

Стейн се усмихна на наивността й.

— Нима мислиш, че рок звездите спят в един и същ хотел с хората от фирмата за доставки на храна? Не, разбира се. Ще трябва да се погрижиш и за някои други разходи. Проявявай инициатива.

— За какво например? — озадачено попита Попи.

В отговор Стейн се наведе над бюрото си, притисна пръст към едната си ноздра и изсумтя, имитирайки смъркане.

— Разбирам — тихо промълви Попи.

Той присви очи.

— Можеш ли да се справиш с това, хлапе? Нямам време да влизам в ролята на бавачка.

— Няма проблем — шеговито бе отвърнала Попи. — Ще се погрижа за всичко.

Веднага се зае да свърши нещо полезно. Спонсорът й даде папка с документи, без коментар. Попи ги занесе, а после се настани на дървен стол в продуцентския офис. Бе прочела в програмата, че групата е отседнала в хотел „Карл Велики“.

— Parlez-vous anglais?[1] — попита тя.

— Разбира се, че говорим английски, госпожо — каза администраторката за нейно успокоение.

Попи чу шуртене на вода в слушалката. Водоскок? Явно хотелът бе от класа. Знаеше, че мъжете в офиса я наблюдават.

— Обаждам се от екипа на „Грийн Дрегън“. „Дрийм Мениджмънт“. Да уредим сметката.

— Задръжте, ако обичате — каза жената малко по-хладно.

Попи изчака. След малко заговори по-възрастен мъж със строг тон.

— Вие отговаряте за сметката на „Грийн Дрегън“? Възлиза на петдесет и осем хиляди франка.

Бързо направи изчисление наум. Равняваше се на над седем хиляди щатски долара.

— Освен това настоявам за незабавно плащане и екипът ви да изнесе багажа от стаите на тези „гости“ — сякаш видя гневната му гримаса. — Съсипаха две стаи и вече не мога да ги допусна в сградата ни.

— Бихте ли почакали само секунда?

— Много добре.

Тя натисна бутона за задържане. Обърна се към Майк Рич.

— Говоря с управителя на хотела, Майк. Казва, че иска бандата да се изнесе веднага. Изхвърля ги, а сметката е седем хиляди долара…

Рич я гледаше втренчено.

— Е, реши проблема. Назначена си за счетоводител, нали? Уреди го.

Попи отново включи телефона.

— Monsieur, идвам веднага. Трябва да се срещнем лично, за да обсъдим щетите.

— Заповядайте, госпожо.

Влезе Лио Рос.

— Имаме проблеми с мониторите. Някой да отиде при бандата и да разкара мадамите. Току-що пристигна лимузината на съпругите — погледна към Попи. — Докъде стигна, малката?

— Отивам да уредя нещата в хотела.

Рос се засмя.

— Така ли? Боя се, че този път ще трябва да се бръкнем.

— Връщам се след малко — увери го Попи.

Хотел „Карл Велики“ бе точно какъвто си го бе представяла. На централно място, луксозен, обзаведен с вкус и доста очевидно, скъп.

Попи влезе в мраморното фоайе. На стената бе монтиран японски фонтан. Парапетите бяха позлатени, а на пода имаше меки бели килими. Спря се на рецепцията и каза, че търси управителя.

Появи се около петдесетгодишен мъж.

— Последвайте ме, ако обичате, mademoiselle — каза той. Качиха се с асансьора на последния етаж.

— Тук са президентските ни апартаменти — осведоми я управителят.

Отвори вратите и й ги показа един по един. Наистина бяха съсипани. Попи бе смаяна. Не бе предполагала, че все още е възможна такава вандалщина. Преобърнати телевизори, разляно вино по килимите, счупени лампи, разпилени стъкла навсякъде и петна по стените. В баните вонеше на повърнато. В едната стая, вероятно на Тони, телевизорът бе натрошен на парчета, а пердетата бяха почернели, сякаш някой ги бе запалил. Изражението й стана сериозно.

— Monsieur — каза тя, — може ли да поговорим за това в офиса ви?

На бюрото му имаше семеен портрет. Попи го разгледа, когато се настани на един стол. Две дъщери, тийнейджърки. Започна уверено.

— Monsieur… — прочете името на значката му. — … Сурис, адвокат съм от кантора в Бевърли Хилс, Съединените щати. Представляваме много известни личности, включително и филмови звезди. Зная, че много от клиентите ни отсядат във вашия хотел — кимна към снимката на Том Круз, окачена на стената. — Не бих искала да развалим отношенията си.

Той преглътна с мъка.

— Но щетите…

— Да, щетите са значителни. Но не и за седем хиляди долара. Кога сте закупили онези телевизори? А пердетата? Преди години. Няма да платя за тях като за съвсем нови. А лампите? По няколко франка. Ако ми предоставите сметката, ще я покрия, но после ще ви съдя. Гарантирам ви, че ще похарчите многократно повече за съдебни такси, отколкото ще изкопчите от клиентите ми като обезщетение — управителят не откъсваше очи от нея. Попи продължи: — Както виждате, донесла съм фотоапарат, за да документирам всичко и да избегна неоснователни претенции. Не допускайте грешка. Ще ви съдим за измама.

— Но камериерките ми няма да чистят онова…

— Ако ги призова в съда и ги попитам дали сте ги молили да почистят повърнатото, какво ще кажат? — усмихна се Попи. — Дайте ми имената им и лично ще уредя да получат толкова щедри премии, че с удоволствие ще свършат работата — посочи към семейната му снимка. — Имате две прекрасни дъщери. Ще бъдат ли на концерта довечера?

— Не можах да се снабдя с билети — въздъхна той.

— Ще се погрижа за това — увери го тя, разтапяйки се от любезност. — Няма нужда да си създаваме неприятности, Monsieur. Две хиляди, групата остава, а аз лично се обаждам на шефа на компанията ви с прочувствени хвалби колко сте били отзивчиви, предоставям ви петстотин за премии на персонала и придружавам дъщерите ви и приятелите им до концерта като гости на групата. Трудно е с деца тийнейджъри, нали? Само помислете, Monsieur, какъв герой ще бъдете и в техните очи, и в тези на шефа си.

Отвърна на усмивката й.

— Много сте убедителна, mademoiselle.

— Знаех си, че ще проявите разбиране — Попи докосна компютъра му. — Бихте ли написали сметката?

Върна се до стадиона с четири въодушевени французойки на задната седалка на таксито. Придружи ги до бек стейдж вратата, остави ги в общото помещение за гости и продължи в полумрака към продуцентския офис. Майк Рич не беше там, но откри Лио Рос.

— Проблемът е решен — спокойно каза Попи.

Рос грабна листа от ръцете й и го прегледа.

— Ще те разцелувам — каза той.

Попи се усмихна широко.

— Не, благодаря.

— Дайте път, дайте път — нареди мъжки глас по пращящата радиостанция.

— Лио…

Попи се отдръпна. „Грийн Дрегън“ влязоха през кордон от страховити бодигардове с телосложение на горили. Мъжете около тях крещяха по радиостанциите си, сякаш охраняваха президента на Съединените щати. Попи се изчерви.

— Виж ти кой е тук — каза Марк с прочутия си английски акцент. Всички от групата я зяпнаха. — Пискалото.

— Избяга от нас, но теб явно те е харесала — засмя се Блейз. — Предпочита по-възрастни мъжкари, а?

— Момчета, Попи работи за Джоел — спокойно каза Лио.

— Не знаех, че Джоел си пада по жени — засмя се Тони.

— Тя е новият счетоводител. Ще помага на Майк.

Дрейк я изгледа недоверчиво и понечи да каже нещо, но Лио не му даде възможност.

— Нали знаете за онова недоразумение в хотела?

— Не ми напомняй отново, приятел — промърмори Тони с глуповато изражение. — Само няколко телевизора.

— Искаха пет хилядарки обезщетение.

— Седем — поправи го Попи.

Лио я стрелна с поглед.

— В лири, кукло.

Разбира се, те бяха британци.

— О, да — промълви тя.

— Мацето си го бива, а? — отбеляза Блейз.

— Няма да получат шибаните пет хилядарки, да си гледат работата — каза Тони, явно вбесен.

— Няма да се наложи.

Лио му подаде разпечатаната сметка. Попи затаи дъх, докато чакаше да прочете цифрите. На лицето му се появи доволна усмивка.

— Хиляда лири.

— За цялата банда, не само за теб, Тони.

— Как го е уредил Майк?

— Не Майк. Дължите го на Попи.

Останалите от групата, които следяха разговора, отново приковаха погледи в нея. Настъпи мълчание.

— Надявам се, че сте доволен, господин Уотсън — запелтечи тя.

— Господин Уотсън! — засмя се Тони. — Наричай ме Тони, скъпа. Страхотна си. Добра работа си свършила.

— Да, браво — присъедини се Дрейк.

Другите кимнаха. Попи се почувства така, сякаш бе спечелила златен олимпийски медал.

— Все пак искам да видя циците ти — каза Марк.

Тя застина, несигурна какво да отвърне. Но музикантите избухнаха в смях и усети как напрежението се разсея. Марк я шляпна отзад.

— Добре дошла на борда.

По време концерта гледаше отстрани, в полумрака, как музикантите притичват от единия край до другия, а роудитата се втурват зад тях. Техникът за ударните бе приклекнал до стойката и от време на време нагласяше нещо, а осветителите проверяваха огромните цветни прожектори. Бе виждала сцени и преди, когато свиреше на бас, но не можеха да се сравнят с това. Бяха тесни подиуми в малки задимени клубове, с шепа тийнейджъри за публика и пращящи тонколони. А тук, тук беше…

Попи притисна ръце към гърдите си. Тук беше раят.

Навън вече бе тъмно. На екран сияеше познатото лого на „Грийн Дрегън“. Имаше повече лампи, отколкото на Таймс Скуеър. Саундът бе мощен, богат и плътен. Лятното небе на Франция имаше цвят на индиго, но светлината на прожекторите закриваше звездите.

Стадионът бе пълен. Пред сцената се простираше безкрайно море от хора. Феновете подсвиркваха и надаваха толкова силни викове, че достигаха до слуха й през гръмкото звучене на баса, барабаните и китарата. Вълната от въодушевление се втурваше към сцената и обратно и кожата на Попи настръхваше. Прожекторите угасваха за миг и в мрака се открояваха огънчета на запалки, а после лъч силна светлина сякаш ги помиташе и се виждаха юмруци, вдигнати във въздуха, гора от шестдесет хиляди ръце на хлапета, които се бореха за място по-близо до сцената, до групата, до магията…

— Следва „Усили до дупка“! — изкрещя Блейз.

От публиката се надигна рев.

Попи изпита истинско блаженство. Това бе любимата й песен.

„Аз съм с бандата — помисли си тя. — Аз съм с бандата!“

[1] Говорите ли английски? (фр.) — Б.пр. ↑

Двадесет и седма глава

През първия месец Попи не надигаше глава.

Усвои основните неща. Изчисляване на разходи, раздаване на хонорари. Майк повери на нея задължението да регистрира групата и екипа в хотелите и да предава ключовете на излизане. Вареше кафе, изпълняваше дребни задачи и ловко се изнизваше, когато се появяха груупита и стриптийзьорки. Веднага разбра, че това е важно, ако иска да продължи. Рок звездите обичаха плътските наслади, а тези момичета обичаха да спят с рок звезди. Понякога, за да се доберат до тях, обслужваха някой от персонала. Имаше мацки, които бяха готови на всичко. Половината мъже гордо разгръщаха албуми с полароидни снимки, които бяха доказателства за това.

Като жена тя имаше две възможности: да покаже колко е отвратена от всичко и да си тръгне или да се преструва, че не го забелязва.

Попи избра втората.

Съществуваше двоен стандарт. Мъжете на турне се смятаха за играчи, а жените за куклички, пърхащи около тях. Скоро разбра, че няма смисъл да се оплаква от това. Никой не принуждаваше момичетата да правят нещо, което не желаят.

Потръпна, когато си спомни за собствените си тийнейджърски фантазии как се промъква зад сцената и прави бурен секс с всеки дългокос красавец с мултиплатинен албум. Но истината бе, че сексът бе неразделна част от рокаджийския живот. Както и наркотиците. И все пак й харесваше.

Попи намираше хитри начини да прикрива разходите за дози кокаин и други опиати, които групата често ползваше. „Поне все още не са неспасяеми“, казваше си тя. Нямаше смисъл да се преструва, че не знае какво става. Наркотиците съсипваха някои групи. Но не и „Грийн Дрегън“, поне засега.

Когато за първи път й предложиха да смръкне малко в буса, тя категорично отказа.

— Аз черпя, сладурче — озадачено каза осветителят.

— Просто не искам — искрено отвърна Попи.

Бе открила нещо друго. Пиенето, наркотиците и дори груупитата не я смущаваха толкова много. Привличаше я вълнуващият свят на музикалния бизнес. Пътуванията, организацията на голямо турне, всичко това бе като подготвяне на армия за война. Тя бе от логистичните части. Гледаше как опитният екип издига една и съща сцена с безпогрешна точност на тридесет различни места, а всички от продуцентския офис отлично знаят задачите си, като мравки в мравуняк. Проблемите се решаваха светкавично, а след като групата взриви стадиона, екипът без разтакаване се качваше в буса. Купонът ставаше след, а не преди концерт. Роудитата, дръзнали да пият по-рано, бяха безцеремонно уволнявани.

Попи попиваше всичко. Учеше се и бе на седмото небе.

Мъжете от екипа започнаха да се отнасят малко по-толерантно. Доволна бе, че на нея се пада да раздава хонорарите, защото това караше всички да се радват, щом я видят. Не бе толкова приятно, когато се наложеше да смъмри някого за забавяне на автобуса. Но разбираха, че има право. Турнето вървеше по график, с точност до минута. Джоел Стейн, мениджърът, трябваше да се появи на една от датите за концерти в Испания. Тогава щеше да прегледа програмата на всеки от екипа и да провери дали се вместват в рамките на предвиденото време и бюджет. Затова, когато удържаше от хонорарите им за закъснение, момчетата не се бунтуваха.

Постара се да се хареса и на музикантите. Успяваше да сведе до минимум личната сметка на всеки от тях в хотелите, от което те бяха страшно доволни. „Никога не забравяй, че богатите не пропускат възможност да спечелят още малко пари“, казваше си тя. Освен това се обаждаше по телефона на охраната им, когато съпругите или приятелките им пътуват към стадиона. Случваше се някоя от тях да реши да „изненада“ мъжа си. Едно от задълженията на Попи бе да се погрижи да не бъде толкова „изненадан“, че да не успее да разкара майките навреме.

Но имаше един човек, който никак не я харесваше, и това бе Майк Рич.

Опитваше се да превърне живота й в ад: Попи не каза нищо за това на Джоел. Той често се обаждаше в продуцентския офис, но просто го уверяваше, че всичко е наред.

На път имаше няколко основни правила, едно от тях бе да не хленчи.

— Здравей.

Попи вдигна поглед от масата в офиса. Тази вечер бяха в Барселона за един от последните концерти от турнето. Току-що бе влязъл Джоел Стейн.

— Здравей. Бях забравила, че пристигаш днес.

— Не бих пропуснал това — отвърна Стейн. Завъртя един стол, възседна го като кон и я изгледа с тревога. — Някакъв проблем ли има, хлапе?

— Не.

— Значи това е последният ти миг?

Попи кимна.

— Да.

Дрейк й се усмихна. Имаше нова прическа, която подлудяваше момичетата. Седяха в ограждението за групата, на тревна площ край Милано. Поредният концерт на открито.

Попи трябваше да замине на следващия ден. Не отвърна на усмивката му. Най-сетне щеше да си почине, да изпере дрехите си както трябва, а не на ръка със сапун на мивката, и гордо да докладва пред Джоел Стейн. Но бе готова да заплаче.

Роудитата не бяха престанали да се подиграват с нея. В автобуса звучаха неприлични песни, които вече бе запомнила наизуст. Хвърляха я с дрехите в плувни басейни, веднъж бяха поръчали осем пици за нейната стая и непрекъснато я потупваха и щипеха отзад. Наричаха я с обидни прякори: Мис Целомъдрие, Дева Мария и какви ли не други. И все пак й се плачеше.

Беше трогателно.

Дрейк забеляза, че очите й са зачервени, и отново се усмихна.

— Винаги е така, скъпа. Първо турне? Успокой се. Мислиш, че никога не ще забравиш тези момчета, че са ти братя по оръжие или нещо подобно…

Попи завъртя глава, за да разсее напиращите сълзи.

— Е, добре. Като прекараш една седмица у дома, дори няма да помниш имената им. Повярвай ми. Всичко ще бъде като в мъгла, до следващия път.

— Предполагам — отвърна тя.

— Не бива да те изпращат на турне. Не е за теб. Трябва да ти намерят друга работа.

Дрейк бе от групата, което означаваше, че Попи трябва да му се кланя. Той бе клиент на шефа й. Но изведнъж настръхна.

— Добра съм, по дяволите! — уверено изтъкна тя.

Той се засмя.

— Огън момиче.

— Исках да кажа, че съм добра в работата… — бе започнала да изпада в паника.

— Не се тревожи, няма да те издам. Справи се добре. Но не в това е въпросът.

— А в какво? Че съм жена?

— Че си страшно красива жена — каза Дрейк. — Няма да издържиш дълго. Повярвай ми.

Попи силно се изчерви.

— Саундчек — каза един куриер, надничайки зад паравана.

— Чао — Дрейк излезе.

Тя отиде до хладилната чанта и извади бутилка „Ийвиън“. Музикантите бяха я харесали толкова много, че й позволяваха да взема от храната и напитките им. Обикновено това бе абсолютно недостъпна зона. Придружаването на група бе като пътуване с кралска свита. Музикантите бяха кралските особи, а хората около тях — просто слуги.

От огромната сцена долитаха познатите звуци на саундчек.

— Едно-две. Едно-две.

Нима роудитата не можеха да измислят какво друго да казват по микрофона? Определено им липсваше въображение.

Слънчевите лъчи пареха лицето й. Утре щеше да си тръгне. Попи чувстваше някаква празнота, сякаш се бе провалила.

Не с нещо, което бе сторила. Знаеше, че е постигнала много за начинаеща. Екипът я бе приел, макар и да я тормозеше. Групата бе доволна от нея. Изпълняваше задачите си експедитивно и дори проявяваше изобретателност.

Но не бе достатъчно.

Отчаяно искаше да се върне при Джоел Стейн окичена с лаври. Да му покаже, че трябва да й позволи да бъде мениджър на някоя звезда под неговото крило.

Звукозаписният бизнес бе мъжки свят. Точка. За да проникне в него, една жена трябваше да бъде повече от компетентна. Трябваше да ги разбие.

Но какво би могла да постигне като помощник-счетоводител на турне?

От самото начало изпитваше антипатия към Майк Рич. Неговата враждебност не можеше да се обясни само с присъствието й. Попи знаеше, че трябва да подхранва самочувствието на хора като него, и покорно изпълняваше всичките му нареждания. Дори му приготвяше кафе, точно такова, каквото го харесваше.

Поседя замислена, докато обявиха първата загряваща група. След това стана, пъхна ламинираната карта под тениската си, за да не я открадне някой, и се отправи от бек стейдж зоната към централната част на стадиона.

Беше рано, но три четвърти от публиката вече бе пристигнала. Билетите бяха разграбени за половин час още преди четири месеца, когато ги бяха пуснали. Спонсорът й бе казал това, доволно потривайки ръце.

— Che fantastico — бе възкликнал той.

„Фантастично“. Да, златна мина за него.

Попи огледа хората, които изпълваха сектора за правостоящи и седалките около него. Учтиво поклащаха глави, докато първата местна група отчаяно свиреше най-добрите си парчета пред черни завеси, които закриваха апаратурата на „Грийн Дрегън“. Бяха доста. Други се тълпяха пред сергиите за сандвичи, фланелки и изветряла бира, която се продаваше с големи надценки.

В съзнанието й светна червена лампичка. Имаше нещо нередно. Какво ли бе то?

„Нещо в разположението“, помисли си Попи.

След миг го откри. Секторите вдясно и вляво от сцената също бяха заети. Спомни си схемата на местата. Не, не бяха имали намерение да ги включват. Ъгълът бе лош, не се виждаше нищо и нямаше добра акустика.

Другите групи изцеждаха от феновете си всеки възможен долар, но не и „Грийн Дрегън“. Не и „Дрийм Мениджмънт“. Не и нейният шеф.

Сърцето й започна да бие учестено. Върна се с гневна походка зад сцената и си проправи път през хаоса до продуцентския офис.

Майк Рич седеше там със спонсора с чаша в ръка. Смееше се, сякаш бе направил голям удар. Попи забеляза, че от джоба му стърчи плик, от който се подават банкноти.

Крадешком погледна към диаграмата на стената.

Не съдържаше онези сектори.

— Хей, Майк — заговори тя със спокоен тон. — Къде са отрязъците от билетите?

Израженията на двамата мъже изведнъж се промениха.

— За какво са ти, скъпа? — мазно попита спонсорът. — Машината действа безотказно, групата ще получи възнагражденията си. Да не би да се страхуваш, че ще прецакам „Грийн Дрегън“ с плащането?

— Просто държа да проверявам всичко — любезно отвърна Попи.

— Вече преброих отрязъците — раздразнително се намеси Майк. — Всичко е точно.

— Чудесно — каза тя. — Защо има хора в секторите встрани от сцената?

— Местата са предвидени. Всъщност това не е твоя работа, а и тонът ти не ми харесва, госпожичке — просъска той. — Изпълняваш мои нареждания, така че защо не разкараш хубавото си задниче от офиса? Пречиш ни.

Тя вдигна ръце.

— Добре, добре. Щом сте преброили всичко, няма какво да кажа… ще се видим по-късно.

Отиде да хапне нещо, за да убие половин час, след което се върна в офиса. По масата, на която бяха седели, имаше следи от бял прах, който Попи моментално разпозна. Сърцето й подскочи, когато набра номера в Ел Ей.

— „Дрийм Мениджмънт“.

— Обажда се Попи. Искам да говоря с Джоел.

— Има важна среща.

— Свържи ме, Лиса.

В слушалката прозвуча въздишка на отегчение. Попи не обърна внимание.

— Какво толкова спешно има? — ядосано попита Джоел. — Прекъсна преговорите ми с Ар Си Ей.

— Майк се опитва да намаже допълнително.

Последва мълчание.

— Повече места?

— Цели два сектора, мисля, че става дума за рушвет.

— Документирай го — каза Стейн и затвори.

Попи се усмихна, докато отиваше да вземе фотоапарат. Знаеше какво ще се случи. Щеше да се придвижи с едно стъпало нагоре още след първото турне. „Шест седмици работа и ще получа повишение“, помисли си тя.

Обожаваше звукозаписния бизнес.

Двадесет и осма глава

— Е — каза Тед Елиът. Известният литературен агент леко се завъртя на модерния си стол, част от луксозното ергономично обзавеждане на офиса му. През огромните прозорци се откриваше изглед към Темза, а вътрешният дизайн изглеждаше дело на някой с по-смела фантазия от Терънс Конран: извит диван, на който Дейзи се бе настанила, стъклена масичка, отрупана с броеве на „Букселър“ и „Пъблишърс Уийкли“ и каталози на издателства. Персийска пътека и машина за еспресо с хромово покритие.

Обстановката й се струваше странна за него, защото Тед Елиът бе на възрастта на баща й и с аристократично потекло. Напомняше й за Едуард Пауърс с маниерите си на старомоден джентълмен. Мисълта не я накара да почувства болка в сърцето, защото бе толкова развълнувана, че единственото, което имаше значение за нея в момента, бе този разговор.

— Тед Елиът от „Елиът енд Ръсел“? — бе попитал Едуард, когато най-сетне се бяха срещнали вечерта в бара. — Сигурно се шегуваш, Дейзи. Това е фантастично!

— Известен ли е? — смутено бе попитала тя, озъртайки се наоколо за Едуина.

— Няма я, наложи се да си тръгне — отговори Едуард на неизречения й въпрос. — Що се отнася до Елиът, той е най-прочутият литературен агент в Лондон. Издава… — изреди безкраен списък от прочути автори. — Но доколкото зная, не и любовни романи.

Сега Дейзи бе тук. Беше се метнала на автобуса за Лондон и вече седеше в офиса на утвърдения, влиятелен литературен агент.

Тед Елиът можеше да превърне мечтите й в реалност. Стига да я одобри.

— Имате ли други предложения? — попита той.

Дейзи кимна и леко се изчерви. Бе изминала седмица, откакто бе поканена да отиде в офиса на Елиът, и оттогава й се бяха обадили от още три агенции. Чувстваше се изключително доволна от отзивите за главата, която бе изпратила.

— Къртис Браун, Ай Си Ем, Уилям Морис — промълви тя.

Погледът му бе хладен, но издаде добронамереност.

— Ще ви кажа към какво не бих проявил интерес — сподели Елиът. — Към конкурс за красота.

— Разбира се — съгласи се Дейзи, макар и да не знаеше какво има предвид. След това настъпи мълчание. Нямаше представа какво би трябвало да каже.

— Е, ще изпратим това на няколко места. Познавам двама-трима издатели, които вероятно ще се заемат с този материал.

Дейзи не разбираше какво става. Литературният агент се облегна назад на стола си, сякаш срещата бе приключила. Не можеше да допусне всичко да свърши така.

— Ще ме представлявате ли? — плахо попита тя. Бе твърде пряма, но трябваше да узнае. Това бе истинско мъчение. Чудеше се дали да си тръгне разочарована или въодушевена.

— Да, разбира се — изгледа я така, сякаш бе паднала от Марс.

— Довечера ще ви изпратим договорите. От какво се оплаквате?

— Съжалявам — запелтечи Дейзи. Не можеше да се успокои. — Толкова се радвам.

На лицето на възрастния мъж се появи широка усмивка.

— Мисля, че няма за какво да плачете, поне засега. Работите ли?

— Да, като сервитьорка — гневно отвърна Дейзи, — нямам търпение да напусна…

— Само през трупа ми — в този миг й напомни за баща й. — Нямате представа дали книгата ще се продаде.

— О! — Дейзи изведнъж слезе на земята. Мразеше мизерната си работа в Оксфорд.

— Никога не напускайте, без да сте сигурна за бъдещето. Възможно е да са необходими години.

— Да — унило промърмори Дейзи.

— Приберете се у дома. Ще ви се обадим — увери я Тед Елиът и това бе краят на срещата.

Дейзи се върна в Оксфорд и се опита да се съсредоточи върху записките си. Заключителните й изпити бяха след шест седмици. Щом пристигнаха договорите от агенцията, тя ги подписа, но не се случи нищо повече. Липсата на вести за ръкописа й непрекъснато я терзаеше.

Нае си квартира, за да освободи апартамента на Едуард Пауърс. Твърде мъчително бе да бъде край него. Новото й жилище бе невзрачна къща на околовръстното шосе, с миниатюрна градинка отпред със статуя на джудже, което показваше кичозния си задник. Делеше я с дрогиран тийнейджър на име Спайк, но за нейно щастие той рядко се прибираше.

Важното бе, че наемът бе мизерен като стаята й, нямаше опасност да завари приятеля си с Едуина и не бе заобиколена с неща, които да й напомнят за него. Беше му казала, че трябва да заляга над лекциите, за да получи дипломата си. Бе проявил разбиране и не настояваше да излизат да пийнат по нещо.

— Добре, след изпитите — бе казал той.

Понякога Дейзи се питаше дали знае за чувствата й към него, но избягваше да размишлява дълго за това, защото й се струваше, че ще полудее.

Дейзи ходеше в библиотеката за своята специалност, вземаше книги и се вглъбяваше в тях. Странно бе, че наистина бе започнала да проявява интерес. Въпреки че все още не й се обаждаха от Лондон, фактът, че се бе срещнала с известен литературен агент, й даваше стимул за живот, нещо, което й бе липсвало толкова дълго време, че сега бе опиянена от него.

Чувство за значимост. Колко странно, вече гледаше на себе си по различен начин.

Неусетно отслабна още повече. Бе твърде заета, за да мисли за храна, често си купуваше по един сандвич за обяд не защото бе нискокалоричен, а защото се намираха на всяка крачка и можеше да го хапне набързо. Възглавничките от тлъстини на бедрата й постепенно се стопиха. Изминаваше по километър и половина на ден до най-близката автобусна спирка и обратно. Отдалечеността на квартирата й бе главната причина за ниския наем. А по цяла вечер бе на крак в ресторанта.

Когато свали доста килограми, започна поне малко да се харесва и откри, че печели повече. Когато слагаше по малко евтин грим, само фон дьо тен и черна очна линия, получаваше още по-високи бакшиши.

Хубавиците бяха по-добре възнаградени. Негодуваше срещу това, но парите й бяха необходими. „От усмивка глава не боли“, казваше си Дейзи.

Някои клиенти, добили смелост от евтиното червено вино, я канеха да излезе с тях, но това бе прекрачване на границата.

— Заета съм — шеговито отвръщаше тя и обикновено с това заслужаваше още един петак.

При последната й среща с Едуард, на която Едуина отново не дойде, слава богу, двамата си обещаха да поддържат връзка.

— Нима мислиш, че бих пропуснал шанса си за приятелство с известна писателка? — пошегува се Едуард.

Дейзи тихо се засмя.

— Едва ли.

След това прекара неспокойна нощ. Не можеше да мисли за друго, освен колко много го обича, но никога нямаше да му признае истината. Въпреки че приятелката му не бе в града, Едуард не преставаше да говори за нея. Здравата бе хлътнал, а увлечението му по Дейзи бе минало.

Тя издържа заключителните си изпити и напусна Оксфорд, без да поглежда назад.

Дейзи бе в градината и помагаше на майка си да оскубе плевелите до оградата. Родителите й бяха успели да намерят жилище под наем. Бе уютно, макар и да не можеше да се сравнява със старата им къща. Беше с две спални, намираше се във викторианска сграда, която някога бе представлявала училище, и имаше собствено кътче от двора. Дейзи се радваше за това, защото знаеше за страстта на майка си към градинарството. Бе засадила рози и повет край дървената ограда.

Дейзи се надяваше да могат да се разсейват.

През първите две седмици от пристигането си им разказваше за измислени обожатели, за лекциите, приятелите си и какво ли не, за да ги убеди, че в Оксфорд е живяла страхотно. Бе завършила с отличие. При други обстоятелства би споделила с тях за Брад и дори за Едуард, но родителите й имаха нужда да чуват добри новини и получаваха само такива. Дейзи не каза нищо за посивелите коси на баща си и изпитото лице на майка си, която бе отслабнала с десетина килограма и изглеждаше мършава.

Не им разказа за срещата си с литературния агент и евентуалното издаване на книгата.

— Дейзи! — извика баща й от кухнята с чаша чай в ръка. — Търсят те по телефона. Някой на име Елиът.

— Дейзи! — укорително промърмори майка й, когато я видя да настъпва новозасадените й петунии, докато тичаше към кухнята. Мисис Маркъм се усмихна зад гърба на дъщеря си. Подобна реакция можеше да означава само младежка любов. Надяваше се момчето да я заслужава.

— Благодаря, татко.

Дейзи сграбчи слушалката със запотени длани.

— Дейзи? — беше Джема. — Би ли изчакала?

— Разбира се — задъхано каза тя. Цяла вечност слуша „Четирите годишни времена“, докато така се изнерви, че й се искаше да крещи.

— Здравей, Дейзи — най-сетне каза Тед Елиът. — Как си?

— Добре — отвърна тя. Кой се бе загрижил как е?

— Пласирах книгата ти — нехайно каза Елиът. — Всъщност и следващата.

— Но аз не съм написала друга — възрази Дейзи и усети, че думите й прозвучаха глупаво.

— За колко очакваше да се продадат ръкописите?

Не отговори веднага. Важното бе, че творенията й ще бъдат издадени. Начинаещите писатели не получаваха много, но щеше да бъде повече от заплатата й като сервитьорка за шест месеца.

— Около две хиляди лири? — колебливо предположи тя.

— Ха! Най-добре седни — каза той малко самодоволно.

— Тед, кажи ми, моля те! — извика Дейзи, напълно загубила самообладание.

Баща й я гледаше тревожно от другия край на кухнята. Остави чашата си на плота.

— Продадох тази книга и продължението й за седемдесет хиляди лири — каза Тед Елиът.

Двадесет и девета глава

Метрото спря на площад „Лестър“ и Дейзи слезе, обзета от вълнение. За първи път щеше да се срещне с издателите си.

Редакторката й се бе обадила по телефона и бе казала чудесни неща, но Дейзи не я слушаше. Всичко бе като сън. Днес той щеше да се сбъдне.

По-малко от шест месеца след завършването си бе заменила сервитьорската престилка за кариера на писателка. Истинска писателка с валиден договор.

Дейзи бе малко изплашена, че може би ще решат, че са направили грешка. Тя бе никоя, не можеше да се сравнява с Джаки Колинс, Джефри Арчър или Джили Купър. Но щеше да бъде истински автор, издаван от същата фирма, която бе лансирала Ричард Уестън.

Погледна часовника си. Беше едва десет. Имаше петнадесет минути до срещата, но не бе искала да закъснее.

— Няма за какво да се безпокоиш — беше й казал Тед. — Много харесват стила ти. Фенела каза, че е доловила искра, каквато не е виждала от години.

Фенела Грейнджър, безспорен титан в издателския бизнес. Нейната редакторка.

— Всеки би се радвал да се запознае с млада хубавица като теб.

Дейзи избухна в смях. Литературният агент учудено повдигна вежди.

— Какво толкова смешно има?

— Хубавица! Аз? Погледна ли ме добре, Тед?

Той разпери ръце и я огледа внимателно.

— Мисля, че аз трябва да те попитам дали някога си се поглеждала — посочи към голямото огледало в позлатена рамка зад нея. — Хвърли едно око. Нали така казвате вие, младите?

Дейзи се обърна. Момичето, което стоеше срещу нея, бе красавица. Не бе обърнала внимание на промяната във външността си. Вече бе стройна и дрехите висяха на тялото й като на закачалка. Нима бе възможно да е свалила толкова килограми? Винаги бе харесвала очите си, но най-сетне те се открояваха, защото не бяха скрити между гънки от тлъстина. Под тях изпъкваха истински скули, високи и аристократични, а косите, за които не намираше време да се погрижи, се спускаха по раменете й като буйна, лъскава черна грива. Имаше чувствени устни, които изглеждаха… доста секси. Тениската и джинсите и бяха твърде широки, но все пак личеше, че формите на тялото й са впечатляващи. Ханшът й бе стегнат, а гърдите все още едри. Не бе нито твърде слаба, нито…

— Изглеждаш изненадана — отбеляза Тед Елиът. — Повечето момичета прекарват часове пред огледалото. Например племенниците ми. Излизат от банята само когато някой ги потърси по телефона.

— Никога не съм обичала огледалата — сподели Дейзи. Смяташе огледалото за свой враг. Кой би искал да му напомнят, че прилича на плондер?

— Е — каза Тед, загубил интерес към темата. — Младостта и красотата не пречат, когато човек се опитва да продаде нещо. Не е зле да обиколиш магазините и да си купиш някой… шикозен тоалет.

Дейзи се вслуша в съвета му. Отскочи до „Харви Никс“ — отдавна копнееше да може нехайно да каже: „Отскочих до Харви Никс“ — и си купи нещо, с което изглеждаше поразително. Бледорозова рокля в комплект с дантелена жилетка, чанта и обувки в същия цвят. Цените я накараха да настръхне, но си каза, че това е важно за успеха й.

Не искаше да се главозамайва, но бе твърдо решена да постигне целта си. Трудно й бе да свикне да гледа на себе си като на пълноценен човек.

„Заслужавам го — напомни си тя. — Не са решили да работят с мен за развлечение. Вярват, че мога да успея“.

Усмихна се. Най-сетне започваше да цени себе си.

Издателство „Артемис“ се намираше на Тотнъм Корт Роуд, точно в сърцето на „царството на книгите“. Имаше лъскави модерни книжарници, лабиринт от малки специализирани магазини, антиквариати и офиси на феминистката преса, които странно се съчетаваха с музикалните къщи и търговците на инструменти на Денмарк Стрийт.

Преди да стигне до кръчмата „Роял Джордж“, Дейзи се отби в „Уотърстоун“. Етажерките с безупречно подредени книги, плакатите, купищата бестселъри и новоиздадени творби я накараха да се почувства… сякаш лети. Взе „Жестока развръзка“, най-новия трилър на Ричард Уестън. Заглавието бе изписано с лъскави букви, а на задната корица имаше фантастични отзиви, цитати от „Къмпани“, „Ел“ и „Дейли Мейл“. На гърба бе стилизираният лък, който представляваше емблемата на „Артемис“.

„И моята книга ще изглежда така“, помисли си Дейзи и усети прилив на радост. Всичко щеше да бъде наред.

Офисите на „Артемис“ изглеждаха точно както си ги бе представяла. Помещаваха се в храм от затъмнено стъкло и стомана, с големи палми в саксии под дневната светлина във фоайето и модерни стъклени асансьори. В предната част на сградата имаше дивани с повече списания, отколкото бе видяла в офиса на Тед, телефони и редици от последните издания, поставени на лъскави витрини под малки прожектори. Книгата на Ричард Уестън бе на централно място.

— Харесва ли ви?

Дейзи се обърна и видя изумителна жена. Беше красива и елегантна, а кремаво златистият й костюм приличаше на „Шанел“.

— Фенела Грейнджър. Вие навярно сте Дейзи Маркъм.

— Точно така — потвърди тя. — Приятно ми е.

— Радвам се най-сетне да се запозная с вас. Целият екип ви очаква с нетърпение — Фенела се обърна и я поведе към редицата асансьори. — Дано не се боите от високото.

Дейзи никога не бе обичала височините.

— Малко — призна тя.

— Не се безпокойте — Фенела й се усмихна чаровно, когато вратите се затвориха. — Не изпадайте в паника, ако не можете да запомните имената на всички. Аз работя тук от три години, а все още не съм ги запомнила.

Дейзи й се усмихна с благодарност. Напомни си, че трябва да се държи сериозно, въпреки че й се искаше да се завърти и да запее като Джули Андрюс на планината.

Фенела я представи на доста хора. Сред тях бяха Джак Хол, известен и обаятелен издател, Сара Лорънс, екстравагантна началничка на отдела по маркетинг, редактори на художествена литература и юридически съветници. Дейзи се усмихна на всички и си каза, че не бива да бъде плаха.

След задължителните ръкостискания Фенела я отведе в един страничен офис. Целият бе остъклен, с прекрасен изглед към Сохо. Черните лондонски таксита, които пълзяха долу, блестяха на светлината на лятното слънце. Дори над града се бе спуснала мараня.

— Как се представих? — попита Дейзи.

— Страхотно — Фенела кимна одобрително. — Изглеждаш зашеметяващо, което винаги помага. Хората гледат плакатите, снимките от интервюта. Скоро ще разбереш, че за успеха е нужно много повече от един добър ръкопис.

— Така ли?

— Разбира се. След като бъде редактиран и изработим корица, трябва да започнем да продаваме името ти. Най-доброто място за това е „Артемис“.

Дейзи бе озадачена.

— Но нали вече закупихте книгата?

— Да, но без да й бъде даден тласък, една книга не може да стигне доникъде. Издаваме над петдесет заглавия месечно. Не всичките получават популярността, която заслужават. Всеки редактор в компанията се бори за любимите му проекти да бъдат отделени повече средства от маркетинг бюджета, да работят повече агенти по продажби и така нататък — красивите очи на Фенела добиха сериозен израз. — Ако издадеш книга и не я популяризираш, преди да усетиш, ще се озове на бунището, а след един провал е още по-трудно да привлечем интерес към следваща творба.

— Разбирам — каза Дейзи и наистина бе така. — Вероятно много хора мислят, че щом подпишеш договор, книгата автоматично става бестселър.

— Твърде много — потвърди Фенела. — За съжаление — усмихна се. — Слушай, не се опитвам да те плаша. Ние ще успеем. Притежаваш талант, а това е най-важното. Освен желанието, разбира се. Необходима е много работа. Готова ли си за нея?

Дейзи погледна подредените на купчини бестселъри и оформленията на корици, окачени в рамки по стените.

— Да, сигурна съм в това — увери я Дейзи.

Тридесета глава

— Е — Фенела прелисти бележките си и погледна Дейзи със светнало лице. — Няма да бъде толкова трудно, нали?

Седяха в кухнята на великолепната й старинна къща. В ъгъла имаше лъскава червена печка, от тавана висяха сушени билки и очукани медни тигани, а на гвоздеи, забити в една греда, бяха окачени керамични чаши. Имаше плътни стъкла на прозорците и каменни подове, които носеха прохлада през лятото. Откриваше се изглед към градина с широки пътеки, край които растеше лавандула, а около дървена решетка се виеха диви рози. Дейзи не знаеше как Фенела успява да ги поддържа.

— Предполагам, че няма — унило отвърна тя. Току-що бе изслушала всички редакторски забележки за книгата си „Лимоновата горичка“. Бяха толкова много, че я накараха да се запита защо изобщо „Артемис“ бяха закупили авторските права.

— Не гледай толкова мрачно — усмихна се Фенела. — Казах ти, имаш страхотен талант, а героите ти са забележителни. Само сюжетът се нуждае от доизглаждане.

— Доизглаждане! — възрази Дейзи. — Искаш напълно да се откажа от Карл и да променя дейността на фирмата от търговия с конфекция на козметика.

— Щом единият конкурент притежава магазин, дрехите не дават възможност за толкова голямо разнообразие, а Карл просто е безличен герой. Излишен е. Помисли си.

Макар и с известно негодувание, Дейзи поразмишлява и реши, че може би Фенела е права.

— Това означава пренаписване отначало докрай.

— Зная. Ето тук идва твоята част от работата — Фенела й поднесе чаша кафе и разбърка захарта. — Това е началото за теб, а ние изстрелваме писател напред само веднъж, така че нека направим всичко както трябва.

Дейзи въздъхна.

— Ще те послушам.

У дома, в наетия апартамент, имаше своя стая, в която можеше да се уединява. Дейзи гледаше майка си в градината през малкия си двукрилен прозорец, докато засаждаше, косеше и превръщаше малкото парче земя в нещо интересно. Би се стремяла към успех заради родителите си, дори ако писането не бе най-съкровената й мечта.

Дейзи горещо се молеше книгата й да се продава. Искаше да зърне името си на корицата, да разгръща свои творби в книжарниците и може би дори да вижда хора, които ги четат в автобуса. Мечтаеше да избави родителите си от необходимостта да живеят под наем, но те не желаеха да чуят и дума за това.

— Скъпа, приходите ти от тази книга са само тридесет хиляди.

— Не са малко, а и ще получа четиридесет за следващата.

— Това са много пари за човек на двадесет и две години, но трябва да ги запазиш. Купи къща за себе си. Ние с баща ти ще се оправим. Назначиха го на работа в банката.

— Но ще дава всичките си извънредни на проклетите „Лойдс“ — гневно каза Дейзи.

Баща й бе твърде добър и благороден, от което не печелеше нищо.

— Това е дълг, скъпа — каза майка й, сякаш с гордост.

Дейзи се изпълваше със смесица от ярост и гордост всеки път, когато си помислеше за това. Знаеше, че баща й държи да постъпва почтено, но бе непоносимо да гледа колко му е тежко.

Чувстваше се отговорна, което бе странно опияняващо. Знаеше, че точно сега възможността чука на вратата й. За нищо на света нямаше да пропусне мига.

Работеше неуморно. Отначало възникнаха проблеми. Когато предаде няколко глави, последваха обезпокояващи обаждания от Фенела.

— Не се получава, Дейзи. Няма го онзи хъс, който долових, когато прочетох първата версия.

Уплахата започна да стяга сърцето й като примка. Не можеше да загуби всичко, просто не можеше. А ако заявяха, че книгата не е сполучлива, и откажеха да й платят, да я издадат?

Нима щеше да се наложи отново да работи като сервитьорка? При тази мисъл почувства гадене.

— Нека ти дам един съвет — каза Фенела. — Твърде много размишляваш. Отиди в някоя книжарница, купи си книги, каквито обичаш да четеш, и си почини с тях около седмица.

— Седмица — ужасено промълви Дейзи. — Пиша по три хиляди думи на ден, така ще изостана с шест глави…

— Трябва да си припомниш какво харесваш самата ти. Довери ми се.

Макар и все още изплашена, Дейзи послушно посети книжарница. Този път етажерките с лъскави издания не я накараха да изпита приятно вълнение, а й се сториха някак страховити. Сякаш й се присмиваха.

Решително пристъпи към раздел „Популярна художествена литература“ и избра книги на любимите си автори. Щом трябваше да се учи, най-добре бе да се учи от майсторите. „Каин и Авел“. Най-вълнуващият булеварден роман на всички времена. „Ездачи“. На второ място. „Дантела“. Трето. Грабна куп творби с великолепни сюжети, класики в жанра. „Скрупули“ на Джудит Кранц, „Съдба“ на Сали Бауман, „Стари грехове“ на Пен Винченци. Хм! Започна да й се струва забавно. Кен Фолет. Добави и това и накрая, естествено, любимеца си Ричард Уестън. Със сладостно нетърпение взе „Жестока развръзка“.

Струпа покупките си на плота пред отегчената продавачка, която престана да прави балончета с дъвката си и примигна.

— Мъчителна скука, а? — попита тя. — Да не би да летите до Австралия или нещо подобно?

— Нещо подобно — любезно отвърна Дейзи.

На много места се предлагаха курсове по писателско майсторство, дори в университети. Но Фенела бе права, по-добре бе да се потопи в типа книги, каквито искаше да пише. Ако човек прочете цялото творчество на един автор, обикновено започваше да му подражава. Особено ако писателят бе някой като Джили Купър. Трябваше да се внимава. Но Дейзи бе убедена, че най-сигурният начин е да попие най-доброто от най-добрите. Обичаше да се вглъбява в истории за мрачно съперничество, силни мъже и прелестни хитри жени, да чете за слънцето на Ел Ей, сибирския студ, Втората световна война и поло мачовете в Аржентина…

Прекара следващите две седмици на дивана в хола в четене на роман след роман. Майка й често й носеше чай и бисквити. Когато свърши, Дейзи бе напълняла с осем килограма. Но вече бе заредена с идеи.

Нямаше търпение отново да започне да пише. Всеки път, когато включеше компютъра, въображението й заработваше и сякаш пръстите й сами се плъзгаха по клавиатурата.

Изпрати новите си страници на Фенела и зачака да чуе мнението и със затаен дъх.

— Страхотно е, Дейзи. Точно така. Продължавай.

Дейзи продължи. Сутрин нахлузваше чифт стари шорти и излизаше да потича. Нямаше намерение отново да затлъстява. Едуард вече не бе част от живота й, но това нямаше значение.

Точно сега не мислеше за мъже. Дори за Едуард Пауърс. Нямаше време да тъгува за него. Единственото важно нещо бе кариерата й. Ако чувстваше нужда от романтика, създаваше я върху страниците на романа си. Не се стараеше да изглежда добре, за да се харесва на мъжете, а заради себе си.

Беше забавно лято.

Всичко в живота й се подреждаше. Всеки ден Дейзи чувстваше, че е постигнала нещо, и когато се прибираше от сутрешния си крос, и при последния преглед на написаното за деня. Може би нямаше да получи желаната слава, но влагаше всичко от себе си. Макар и да не изискваше физически усилия, работата й бе изтощителна. Посвещаваше й цялата си енергия.

— Ето така ще изглежда корицата. Или кориците — каза й Тони Морис. Тони ръководеше отдела за художествено оформление на „Артемис“ и бе известен като един от най-добрите в Лондон.

— Хм, доста провокиращо — колебливо промълви Дейзи.

„Лимоновата горичка“ бе оформена в два варианта, в крещящи цветове: резедаво и искрящо розово. И на двете заглавието бе изписано със сребристи печатни букви. Сребристият надпис й хареса, бе като на кориците на най-нашумелите романи, но резедаво?

— Трябва да бъде провокиращо — самодоволно отбеляза Тони. — Зная какво си мислиш, скъпа, но погледни това — взе двете книги и ги сложи на етажерката до отсрещната стена. — Сега се отдръпни крачка назад — придърпа я да застане до прозореца. — Виждаш ли?

Дейзи разбра замисъла му. Въпреки ярките цветове на кориците на другите книги, „Лимоновата горичка“ се открояваше сред тях. Сияеше като огън. Двата искрящи цвята бяха още по-очевидни в контраст един с друг.

— Аха — развълнувано каза Дейзи. — Аз бих ги взела.

— Това е половината от продажбата — осведоми я Тони.

Тридесет и първа глава

Пренаписването отне на Дейзи шест месеца и когато най-сетне предаде книгата, изтощена от работа, Фенела й каза, че ще бъде издадена през следващата година.

— Но защо? — разочаровано попита тя.

Фенела й се усмихна със съчувствие, когато видя унилото й изражение.

— Слушай, необходими са девет месеца за редактиране, отпечатване, представяне, изготвяне на предварителни копия, маркетинг… колкото да се износи едно бебе. Ще се съсредоточим върху продължението и няма да усетиш кога ще дойде датата на излизане.

„Лимоновата горичка“ бе издадена през юли, най-подходящия момент преди отпускарския месец август, Фенела каза на Дейзи, че романът й ще се превърне в класика. „Идеалното четиво за плажа“.

— Дано си права.

— Аз никога не греша — заяви тя с непоколебима увереност.

Предвиждането й се сбъдна. Екипът на „Артемис“ очакваше с нетърпение отзивите за книгата и й даде голям маркетинг тласък. Ярките корици на Тони привличаха вниманието на всички посетители на книжарници в страната, имаше промоции, плакати и дори реклами в автобусите.

— Всичко това не е самоцелно — предупреди я Фенела, когато Дейзи й позвъни, защото бе видяла автобус с огромен стикер, копие на корицата. — Просто означава, че книгата има шанс. Хората ще научат за нея. По-нататък всичко зависи от самата творба. А твоята ще се хареса на читателите.

Не след дълго компанията се убеди в успеха. След месец Фенела се обади, за да й съобщи първите отзиви.

— Дейзи? Фенела е.

— Здравей — каза Дейзи. Отчаяно се преструваше на нехайна, а всъщност така стискаше слушалката, че кокалчетата на пръстите й бяха побелели от напрежение. Беше начинаещ автор. Ако нещата не потръгнеха сега, кариерата й щеше да отиде по дяволите и животът й да загуби смисъл.

— Имам добри новини.

— Радвам се — каза Дейзи е насълзени очи. Въздъхна дълбоко.

— Ти си хит. Първото издание е напълно изчерпано. Веднага ще я преиздадем.

— Това е чудесно — възкликна Дейзи. Щом затвори, затанцува из стаята.

Седмица по-късно й се обадиха от „Връзки с обществеността“.

— Хората са изненадани. Подобен тип роман се смята за обречен на неуспех. Напоследък се търсят криминалета и банкови трилъри — каза Хелън Мокси. Мокси бе началничка на отдела за връзки с обществеността на „Артемис“ и й продиктува програмата за обществени изяви. — Струва им се странно, че един любовен роман се превърна в толкова търсено четиво. Е, записа ли всичко?

— Да — излъга Дейзи.

— Резервирали сме ти билет в първа класа и ще отида на мястото половин час преди началото на първото ти интервю, за да се уверя, че всичко върви по план. Не се тревожи, ще бъдеш блестяща.

— Мисля, че не виждам смисъл — плахо сподели тя. — Става дума за една измислена история, защо е необходимо да разговарят с автора?

— Приеми го като безплатна реклама. До четвъртък.

В сряда вечерта баща й я откара до гарата.

— Гордеем се с теб, скъпа. Ще даваш интервюта. Това е чудесно. Превръщаш се в голяма звезда.

— Не е така, татко, престани — каза Дейзи, но истината бе, че прелива от вълнение.

— Забавлявай се. До скоро!

Баща й я целуна и й подаде малкия куфар.

Дейзи влезе в чакалнята и взе билета си. Никога досега не бе пътувала в първа класа. Вагонът бе почти празен, а седалките малко по-широки, в друг цвят и с бели калъфи на облегалките.

Излишно разточителство, но все пак Дейзи се наслади на разкоша. Защо не? Беше за сметка на „Артемис“.

Когато мина количката с напитки, тя си поръча джин с тоник. Имаше повод за празнуване.

Хотелът бе „Холкин“, много луксозен и скъп, с японско обзавеждане и абстрактни картини в стил Джаксън Полак. Не бяха по вкуса на Дейзи, но както във влака, това нямаше значение. Важното бе, че според издателите тя заслужава тези разходи.

Фенела я бе научила на много други неща, освен изграждането на добри сюжети. Беше я запознала с реалността на издателския бизнес и Дейзи вече знаеше, че всяко пени, похарчено за реклама, е доказателство колко вярват в нея.

Очакваха да се превърне в следващата им голяма звезда и това й харесваше.

Следващата сутрин Хелън Мокси пристигна точно навреме, но Дейзи вече я чакаше във фоайето. Щом издателите правеха толкова много за нея, бе длъжна поне да показва огромното си желание да им съдейства. Трябваше да постъпва професионално.

— Ммм, много добре — Хелън огледа тоалета й, черен панталон, чудесно късо горнище от коприна, върху което бе разпуснала черните си коси, и чифт висящи сребърни обици. — Жалко, че ще те интервюират по радиото, а не по телевизията. Изглеждаш страхотно. Готова ли си?

— Винаги ще бъда — увери я Дейзи. Цяла сутрин разговаря с отегчени репортери от клюкарски списания и „Ивнинг Стандард“, които непрекъснато задаваха въпроси за интимния й живот.

— Това допада ли на мъжете, с които се срещате?

— Възбуждащо четиво, а?

— Джейсън е привлекателен мъж, нали? Кой е прототипът?

Дейзи се постара да не издава раздразнение, но заяви:

— Не желая да обсъждам личния си живот.

Това не ги възпря.

— Предлагай им нещо, което биха могли да цитират — просъска Хелън. — Кажи „Прочетох го в «Козмо», това е историята ми и ще се придържам към нея“.

— Добре — отвърна Дейзи и положи усилие да се овладее.

Следобед отидоха с такси до радиото. Регистрираха се на рецепцията и получиха малки ламинирани значки с надпис „Гост“, след което Хелън я отведе с асансьора до лабиринт от коридори, който приличаше на училищен и вътре се долавяше същият мирис. Последва сюрреалистичното приключение да бъде интервюирана „чрез радиомост“. Настаниха Дейзи в кабина със слушалки и микрофон. Седеше сама, слушаше предаване на станция в Шотландия или Тайнсайд и трябваше да отговаря на въпросите на невидим водещ. Не бе толкова неприятно, освен че кафето бе воднисто и в пластмасови чаши. Не бе успяла да си почине от сутрешните интервюта, когато я откараха в радио „Макс, 96.3“ в Кемдън.

— Това е най-значимата изява, която успяхме да ти уредим — каза Хелън. — Предаването на Мът и Джеф. Известно е, слуша се почти в цялата страна, а тази станция се лови и в Оксфорд.

— Зная, преди време я слушах — каза Дейзи малко разтревожено.

Мът и Джеф бяха известни с провокативния си стил на водене, представляваха британското съответствие на Хауърд Стърн и имаха широка публика. Често подхвърляха нецензурни изрази и бяха забавни, но жестоки с много от гостите си.

— Мисля, че ще издържиш, флиртувай само с Джеф. Мът е гей, така че няма смисъл — Хелън забеляза уплашения израз на очите й. — Представи си колко хора ще научат за теб, Дейзи. Те са толкова популярни. Мнозина биха платили, за да бъдат на твое място. Всеки шанс, който получаваш, е важен за книгата.

— Няма да има проблем — каза Дейзи, въпреки че не бе убедена в това.

— Заповядай в леглото ми — каза Джеф.

Дейзи седеше със слушалки на ушите в студиото на Мът и Джеф. Бе украсено с плакати на момичета с разкопчани сутиени, по всяка вероятност не по идея на Мът.

Двете суперзвезди бяха дребнички момчета, с пъпчиви лица и малки подли очи.

— Не, благодаря, приятел. Не си мой тип — отвърна Мът с характерния си писклив смях.

— Прелестна е, нали? Страхотно парче. Искаш ли да позираш пред фотоапарата на Джеф, сладурче? Ще зяпа плаката ти по цял ден.

Дейзи едва се сдържа да не си тръгне ядосана, рискувайки да понесе големи загуби.

— Не, благодаря, Джеф…

— Но сексът е твоя слабост, нали? — Дейзи с ужас го видя да разгръща „Лимоновата горичка“ пред себе си. Отвори на отбелязана страница и започна да чете една от най-горещите еротични сцени. — Супер! Следвала си в Оксфорд, а?

— Не, в университета.

— На това ли ви учат там? Сексуално възпитание?

Явно не бе обърнал внимание на отговора й.

— Не, за това слушах шоуто на Мът и Джеф — отвърна тя.

Не беше го очаквал.

— Значи си била наша почитателка?

— Разбира се. Вие двамата сте майстори на детинския сарказъм. Студентите обожават подобни неща.

— А Дейзи Маркъм е майсторка на секссцените — подхвърли Джеф.

— Е — каза Дейзи, — ако слушателите ви си купят „Лимоновата горичка“, сами ще си съставят мнение.

— Но книгата ти е пълна със секс. Сигурно си сексманиачка. Обзалагам се, че си страхотна в леглото. Защо мислиш, че те поканихме да участваш в това предаване?

— В повечето любовни романи има секс — решително отвърна тя, — защото хората го правят. Очевидно не хора като вас двамата. Другите — приближи се към микрофона. — Жалко, че не можете да видите тези кльощави и пъпчиви мръсници. Вероятно най-вълнуващите сексуални изживявания на Джеф от години насам са били сцените, които е прочел в моята книга.

През стъклената преграда видя Хелън Моксли да я зяпа с ококорени очи. Дейзи предизвикателно погледна водещите, но те, изглежда, нямаха нищо против.

— Охо — каза Мът със задоволство. — Тя има зъби.

— Много пари ли печелиш? — попита Джеф с не толкова нахален тон.

— Намери още един горещ пасаж, прочети го в ефир и ще спечеля още повече — отвърна Дейзи с широка усмивка.

Когато прекъснаха програмата за реклами, кльощавият Джеф стисна ръката й.

— Страхотно! — каза той. — Вдигна рейтинга ни.

Сутрешните вестници бяха пълни с клюки за единственото момиче, осмелило се да отвърне на закачките на Мът и Джеф. През следващите няколко седмици продажбите на „Лимоновата горичка“ за всеки тридневен период скочиха двойно.

— Дейзи, любов моя — каза Фенела, когато й съобщи последните цифри. — Мисля, че се роди истинска звезда.

Тридесет и втора глава

Ето я отново тук.

Беше осем и двадесет сутринта, полъхваше хлад, а Ню Йорк кипеше от енергия след лятната почивка. Покрай нея бързаха мъже и жени с официални костюми и хартиени чашки с димящо кафе. „Малко топлина и доза кофеин за ободряване в началото на деня“, помисли си Роуз. Амбицията витаеше във въздуха.

Голяма част от нея бе в „Ротщайн Риълти“.

Беше шестнадесетгодишна, когато бе дошла тук, за да се добере до Уилям Ротщайн. Шест години по-късно, вече на двадесет и две, помнеше всяка подробност от онзи ден. Дали Уилям Ротщайн все още оглавяваше „Връзки с обществеността“ и отговаряше на телефон 1156?

Сградата никак не се бе променила. Лъскавите гранитни стени на небостъргача все още блестяха на слабата слънчева светлина. Роуз дълбоко си пое дъх и влезе във фоайето.

И то изглеждаше както в спомените й. Мрамор с тънки розови жилки, администраторки с перлени огърлици, персийски килим. Само картините бяха нови, но в същия стил. По всичко личеше, че тук се борави с внушителни суми.

Пред рецепцията се бяха събрали нейни връстници. Бяха около дванадесет, сред тях имаше само едно момиче, с проницателни очи и невзрачна бежова рокля и жилетка. Роуз бе избрала тъмносин костюм „Дона Карън“, с пола до над коляното, обувки с платформи, чифт малки златни обици, лек грим и часовник с кожена каишка.

Бе постъпила лекомислено, като бе отишла при Джейк облечена с „Шанел“. Не биваше да издава благосъстоянието си. Роуз не искаше никой тук да я забележи, преди да постигне това, което иска.

Присъедини се към останалите.

— Здравейте — приветливо им се усмихна тя. — Аз съм Роуз Фиорело.

— Боб Флет — представи се нисък рус хлапак и я изгледа с неодобрение. — Пристигаш последна.

— В осем и двадесет и пет — каза Роуз.

Изражението му не се промени.

— Цепиш секундата, а? Трябва да се регистрираш.

Роуз се придвижи между тях и продиктува името си на администраторката.

— Тъкмо навреме, Роуз — не „госпожице Фиорело“, забеляза тя. — Ще изслушате въведение заедно с останалите стажанти, преди да се явите пред госпожа Томпсън в офиса на господин Уайт.

— Благодаря — сухо каза Роуз.

— Не мога да повярвам, че са назначили и друга кучка — подхвърли един от младежите. Всички се засмяха, освен скромното момиче, което си даде вид, че не ги чува. — Обявили са квота, а?

— Или може би съм по-квалифицирана от вас? — предположи Роуз.

Той завъртя очи.

— Завършил съм в Харвард, сладурче. Едва ли! Приели са те просто за украса. Пазарът на недвижими имоти е като Уолстрийт. Не е игра за момичета.

— Чу ли, че „Ротщайн“ са купили онзи парцел в Хеле Китчън? — попита го Боб Флет.

— Да, хубаво място за кула с места за отдих и паркинг. Страшно искам да бъда там…

Младежите започнаха да си говорят разпалено, без да обръщат внимание на двете жени.

Роуз се обърна към невзрачното момиче.

— Какво те накара да се насочиш към недвижимите имоти? — попита тя.

Момичето смутено се усмихна.

— О, не съм тук, за да се занимавам с недвижими имоти. Ще стажувам в отдел „Личен състав“.

„Нищо чудно“, помисли си Роуз. Компании като „Ротщайн“ натъпкваха жените в този отдел и им поверяваха задачи като разпределяне на дежурства през отпускарския сезон и места за паркиране. Назначаваха по някоя от тях за заместник-началник на „Личен състав“ и понякога на „Връзки с обществеността“ само за добрата репутация на компанията.

Просто за украса.

Студентите продължиха да си говорят, съзнателно изключвайки Роуз. Едва сдържа усмивката си, когато ги чу да си служат със специализирана терминология само за да покажат колко много знаят.

— И ти ли ще бъдеш в отдел „Личен състав“? — попита я скромното момиче.

— Не. Ще работя за Ричард Уайт.

Младежите изведнъж замълчаха.

— За Ричард Уайт? — попита Флет.

— Точно това казах.

— Той е дясната ръка на Джейкъб Ротщайн — със завист отбеляза един от другите.

Роуз примигна.

— И какво от това?

— Какво ли? Не си чувала за Джейкъб Ротщайн? Той е най-изявеният млад търговец на недвижими имоти.

— Новак на годината — каза Флет.

Младежите се засмяха с възхищение.

— Дами и господа — пред тях бе застанал пълничък мъж с елегантен костюм. Изведнъж настъпи мълчание. — Последвайте ме. Преди да започнете работа тук, ще изслушате кратко въведение.

Мъжете тръгнаха в колона. Роуз и другото момиче запристъпваха след тях към асансьорите. Когато вратите се отвориха, момчетата побързаха да се качат заедно с големия началник от „Ротщайн“. Роуз понечи да влезе, но скромното момиче я спря.

— Пълен е. Да изчакаме следващия.

— Но…

Момичето здраво я задържа за ръката, когато Боб Флет натисна един бутон и вратите се затвориха.

Роуз рязко се освободи, обзета от гняв.

— Какво правиш, по дяволите? Да не живеем в Ирак? Нима искаш да вървим две крачки зад тях?

Момичето пребледня.

— Тук не може да се говори така. Миналото лято също бях на стаж. Има консервативни порядки.

— Искаш да кажеш, полова дискриминация.

— Не се гледа с добро око на жени, които проявяват неподчинение. Това не им харесва. Казвам ти го за твое добро — сниши глас. — Миналата година в отдела имаше едно момиче на име Сали. Настояваше да я преместят в отдела за закупувания и… просто я уволниха.

— Разбира се — въздъхна Роуз.

— Не се безпокой, зная къде се провежда въведението. Скоро ще свикнеш с реда тук. Ще ги предразположиш, ако им вариш кафе. Старай се да бъде такова, каквото го харесват, защото са много придирчиви — уверено добави момичето.

— Как се казваш? — попита Роуз.

— Джоан.

Тя натисна бутона за десетия етаж.

— Джоан, ако смяташ себе си за по-низша от мъжете, и те ще гледат на теб така — Роуз й намигна. — Просто съвет.

Джоан я изгледа хладно.

— Добре. Опитах се да ти помогна — суховато каза тя.

Роуз сдържа смеха си.

— Насам.

Вратите се отвориха и Джоан я поведе по коридора. Влязоха в голяма, идеално чиста стая с прожекционен екран, дълга празна маса и редица столове пред нея.

Момчетата вече се бяха настанили. Свободни бяха двете най-неудобни места. Роуз седна на едното и усети как от цялото тяло на Джоан до нея заструи ненавист. След миг влезе мъж, който намали осветлението и застана пред прожекционния екран така, че внушителната му фигура се открои на светлината от апарата.

Роуз затаи дъх.

Беше Уилям Ротщайн.

— Шшт! — просъска Джоан.

— Казвам се Уилям Дж. Ротщайн и съм главен директор на отдел „Връзки с обществеността“ на „Ротщайн Риълти“.

— Добро утро — в хор го поздравиха младежите.

— За нас е чест, господин Ротщайн — тихо изчурулика Джоан.

Роуз не каза нищо. Вече знаеше малко повече за бизнеса. Навярно Уилям не притежаваше талант и затова го бяха назначили за началник на отдел „Връзки с обществеността“. Удобна длъжност. Разбира се, той „ръководеше“ отдела, командваше милион жени, като онази едрогърда секретарка, с която се бе разминала на прага на офиса му.

— Тук сте или защото сте имали голям късмет, или защото сте много упорити — Ротщайн се усмихна на собствената си шега. — Това е една от най-престижните фирми в Ню Йорк, с капитал над милиард долара. Годишният ни оборот е стотици милиони — натисна някакъв бутон с месестия си пръст и на екрана се появиха снимки на сгради. Престижен хотел, небостъргачи и редица луксозни кооперации в Бруклин. — Ще сътрудничите на отговорни лица от компанията, които сключват сделки за такива имоти. Това е невероятна възможност да се учите, за която се бориха стотици кандидати. Вие спечелихте — Ротщайн присви очи. — От вас ще се изисква точност и съвестно изпълнение на задълженията. Ще се обръщате към началниците си със „сър“, освен ако ви бъде наредено друго. В отдел „Личен състав“ ще се пазят сведения за представянето ви и въз основа на тях ще бъде решено дали да останете на работа тук.

Джоан злобно изгледа Роуз.

— В момента „Ротщайн“ е в процес на разрастване. Много от новите ни сделки се оказват изключително печеливши — лекторът превключи още няколко кадъра и спря на лъскав небостъргач. — Това е най-успешната от тях за последните пет години. Когато бе извършена покупко-продажбата, донесе на компанията дванадесет милиона печалба след данъчно облагане.

Роуз втренчи поглед. Позна изображението на екрана. Беше сградата, в която се бе намирал магазинът на баща й „Прочутите деликатеси на Пол“. Сега представляваше внушително корпоративно здание на „Старбъкс“.

— Така — Уилям Ротщайн изключи апарата и усили осветлението. — Помнете, че само двама от вас ще бъдат назначени за постоянно. А сега, да се залавяме за работа.

Роуз се изправи заедно с останалите и наведе глава, за да не бъде случайно разпозната.

„Да се залавяме за работа, а? С най-голямо удоволствие“.

— Господин Уайт, тук е Роуз Фиорело.

Секретарката застана на прага на офиса. Бе пълна противоположност на Джоан — ниска, но едрогърда, с платиненоруси коси, твърде къса пола и три пласта спирала. Казваше се Мери-Бет и бе от Тексас. Изгледа Роуз, сякаш бе гърмяща змия.

— А, да. Покани я да влезе — вяло отвърна Ричард Уайт.

Мери-Бет се обърна към Роуз.

— Можете да влезете — каза тя, макар и да бе излишно.

Роуз пристъпи напред и дъхът й спря.

Офисът на Уайт бе великолепен. Имаше огромни прозорци от пода до тавана, през които се откриваха поразителни изгледи към централната част. От едната страна се виждаше катедралата „Сейнт Патрик“, на чиито стъпала седяха хора със сандвичи в ръце, като малки мравки, а от другата — центърът „Рокфелер“. Ледената пързалка блестеше на слабото есенно слънце като голям диамант, обграден със знамена. На двете стени, които не бяха от стъкло, висяха модернистични картини. Роуз мразеше абстрактното изкуство, но бе убедена, че са невероятно скъпи. Подът бе застлан със светлобежов мокет, а върху него имаше турски килим за двадесет хиляди долара. Бюрото бе от резбован махагон, оборудвано с компютър и телефон, последна дума на техниката, сякаш от епохата на „Старшип Ентърпрайз“. Столовете пред и зад бюрото бяха ултрамодерни и ергономични.

На най-внушителния от тях седеше Ричард Уайт. Роуз моментално го прецени с поглед. Изглеждаше твърде млад за такъв офис, на не повече от тридесет и осем години. Имаше бузесто лице, нежни ръце с лакирани нокти, очи с форма на лешник, малък нос, увиснала брадичка и месести устни. Добре скроеният му костюм прикриваше тяло, което не бе пълно, а просто отпуснато.

Роуз едва не потръпна от отвращение.

— Ела тук — каза Уайт и й даде знак с ръка, като паша на робинята си.

„Значи не е гей — помисли си Роуз. — Лошо“. Покорно се приближи към бюрото му с фалшива усмивка.

— Добро утро, господин Уайт.

— „Добро утро, сър“ — поправи я той.

Роуз стисна юмруци и преглътна.

— Добро утро, сър.

— Имаш голям късмет, че ще работиш тук, Роза — отбеляза Уайт.

— Казвам се Роуз, сър.

— Ще те наричам както ми харесва. Роза. Защо не са те изпратили в отдел „Личен състав“?

— Интересувам се от недвижими имоти.

Уайт завъртя очи.

— Това е много сериозен бизнес. Моята специалност са продажбите. С какво мислиш, че е свързана работата тук?

— С продажби — троснато отвърна Роуз, преди да се разколебае.

Малките очи на Уайт я разсъбличаха с поглед. Одобрително огледаха цялото й тяло, преди да се спрат на гърдите й.

— Аха… ха… Разбирам защо Джейк е решил да те назначи при мен — засмя се той. — Това момче е голям шегаджия. Страхотно чувство за хумор. Понякога жените са полезни за продажбите… Конференции, срещи с клиенти… — телефонът на бюрото му звънна. Уайт натисна бутона. — Важно ли е? — процеди той през зъби.

Изведнъж Роуз изпита съжаление към Мери-Бет. Навярно бе кошмар да се работи за такъв човек. От пръв поглед разпознаваше тираничните мъже. Все пак Мери-Бет трепереше за мястото си. Защо някои жени се държаха така?

Тя застина.

Уайт нехайно я потупа отзад с малката си ръка. Роуз светкавично се отдръпна. Уайт закри микрофона.

— Трябва да бъдеш мила — каза той. — Нали искаш да стигнеш далеч?

— Важно е, сър — неспокойно отвърна Мери-Бет. — Господин Джейкъб Ротщайн е тук и иска да се види с вас.

— О, добре — изведнъж Уайт се превърна от тиранин в подмазвач. — Покани го веднага.

Вратата се отвори със замах и Джейк влезе. Уайт се изправи, широко усмихнат, приближи се, пренебрегвайки Роуз, и сграбчи ръката му.

— Радвам се да те видя, Джейкъб. Искрено се радвам. Как си? Получи ли съобщението ми за лизинга на Уокър Билдинг? Вече са изплатени шестдесет и пет процента.

Държеше се като кутре, припкащо около господаря си, но без истинска привързаност.

Положението й се струваше абсурдно. Това бе Джейк, с когото се бе съревновавала в университета като с равен и често се бе държала грубо и предизвикателно с него. Въпреки че целта й бе да съсипе тази империя, изпитваше негодувание, че се бе наложило да се престори, че го моли за услуга…

А сега виждаше да се отнасят с него като с бог или най-малкото с принц. Почти очакваше дребничкият мазник да му се поклони до земята.

Уайт застана почтително пред него и Джейк намигна на Роуз над главата му.

„Не!“, каза си тя.

В тялото й безмилостно нахлу топла вълна. „Стига! Няма нищо възбуждащо в това, че всички му се кланят. Не бива да има власт над теб! Този мъж е твой враг“.

— Не беше нужно да идваш дотук, Джейкъб. Можеше просто да се обадиш и аз щях да се кача при теб.

Уайт се разтапяше от раболепие.

Джейк освободи ръката си.

— Виждам, че при теб има стажантка, Ричард.

— Какво? А, да — бузестото лице на Уайт се обърна към Роуз с гримаса на раздразнение. — Излез. Не виждаш ли, че господин Ротщайн е тук. Ще говорим за бизнес.

Роуз се изчерви от ярост.

— Всичко е наред. Наминах, за да се уверя, че всичко е наред. Роуз Фиорело е специално избрана за стажантската програма лично от мен.

— Чудесно, благодаря… — каза тя.

Уайт втренчи поглед в нея. Роуз с неохота добави:

— … сър.

— Аха — каза Уайт, явно разбрал как стоят нещата. Ротщайн искаше момичето за себе си и той трябваше да отстъпи. — Роуз ще свикне, радвам се, че ще работи в нашия отдел, Джейкъб.

— Добре. Нали ще я въведеш в работата, Ричард? Искам да добие ясна представа какво вършим тук. Лизинги, продажби и всичко останало.

Джейкъб хвърли поглед към нея. Изглеждаше толкова прелестна с официалния бизнес тоалет. И очевидно й бе ужасно неприятно да го нарича „сър“. Никога не се бе наслаждавал на властта си повече, отколкото сега.

— Хм, разбира се, Джейкъб. Цялостна основа — Уайт едва сдържаше гнева си. — Естествено, ще изпълнява и обичайните стажантски задължения, нали? Подреждане на документация, такива неща?

— Разбира се. Както всички останали кандидати — сериозно каза Джейк.

— Добре — Уайт се обърна към Роуз. — Отиди да ни направиш две кафета. Без захар. Мери-Бет ще те заведе до кухнята.

„Дишай дълбоко“, каза си Роуз.

— Заповядайте, сър — каза тя, когато поднесе кафето на Уайт. С Джейк бяха седнали на столовете пред бюрото и разговаряха. — И за вас, сър.

— Благодаря, Роуз.

Джейк пое чашата и изпита задоволство, когато тя се наведе и прекрасните й гърди се доближиха до лицето му, а онези вълчи очи сведоха поглед. „Сигурно за да скрие, че ме желае“, помисли си той. Очевидно бе, че е готова да го разкъса. Естествено, първо щеше да я поизмъчи. Докато бе в кухнята, ясно бе дал на Уайт да разбере, че не бива да я докосва. Нямаше търпение да види на какво е способна.

Искаше да изпробва нещо радикално в компанията и му трябваха хора с радикално мислене, за да й вдъхнат живот. Може би тя бе един от тях.

Джейк знаеше, че Роуз притежава страхотен инстинкт. Беше й нужен само известен опит. Но не виждаше пречка да я подразни малко в началото.

Искаше Роуз Фиорело да изгаря от копнеж за него. Когато най-сетне я вкараше в леглото си, сама щеше да го моли да задоволи страстта й.

— Чудесно кафе — каза той, след като отпи глътка.

Страните на Роуз пламнаха.

— Роуз, секретарката ми Мери-Бет ще те разведе из отдела — каза Уайт. — Ще й помагаш с документите и копирането.

— Да, сър — смирено каза Роуз.

Излезе и тихо затвори вратата след себе си.

— … И така, вчера успях да уредя четиригодишно споразумение с Елисън Броудкастинг…

— Да, чух — „всичко, което става в тази компания, ми е известно“, помисли си Джейк. — Това е страхотно. Добра работа, Ричард. Но не искам да товариш Роуз твърде много. Не губи времето й с досадни чиновнически задължения. Нека понякога подготвя документи, но искам да се учи. Ако има проблеми, обади ми се да ги разреша.

— Да не върши чиновническа работа? — примигна Уайт. — Да не би да искаш да й поверявам истински сделки? Каква е тя, смяташ я за изключителна?

— Всъщност да — Джейк присви очи. — Приятели сме. Ще се справиш ли с това, Ричард? Ще ми направиш ли тази услуга, или предпочиташ Роуз да работи пряко за мен?

— Не! Разбира се, че не — запелтечи Уайт. — С радост ще го направя за теб, Джейкъб, винаги съм на твоите услуги…

— Добре, приятел — каза Джейк. — До скоро.

Когато излезе, Роуз стоеше наведена до секретарката, която й изнасяше лекция по боравене с документация. Двете се изправиха и настъпи почтително мълчание.

— Довиждане, Роуз — нехайно каза Джейк.

— Довиждане, господин Ротщайн — промълви Роуз.

Мери-Бет я смушка в ребрата.

— Нищо — снизходително каза Джейк. — Може да ме нарича „господин Ротщайн“.

Докато вървеше по коридора, тихо се засмя под носа си. Сякаш усещаше как яростният поглед на вълчите й очи го пронизва откъм гърба.

Тридесет и трета глава

Беше мразовито.

В Ню Йорк всичко бе голямо, включително и студът. Зимата бе сковала Манхатън и върху сивите купчини сняг и почернелия лед се сипеха нови снежинки. Общинските опесъчаващи машини едва смогваха. Студеният вятър свиреше в стъклените каньони на Трибека, а на изток се пропукваше слаба и бледа зора.

Това никак не безпокоеше Роуз Фиорело.

Облече се с нарастващо вълнение. Днес избра елегантен, но семпъл тоалет — тъмносив костюм с класическа кройка, огърлица от бледосиви перли и парфюм „Шанел“. Обувките й бяха с платформи й релефни шарки, имитиращи крокодилска кожа. Разбира се, бе твърде студено, за да излезе само по костюм, но Роуз имаше плътно вълнено палто с копринен хастар, дълго до земята и много удобно, кашмирен шал и ръкавици. Повечето нюйоркчани не излизаха от домовете си без нахлупени шапки или ленти за уши, но тя не желаеше да жертва стилния си вид само за да й бъде топло. Сложи подходяща тъмносива барета в стил двадесетте. Малката й екстравагантна чанта бе твърде шикозна за една стажантка, но тя бе уверена, че Ричард Уайт няма да я забележи.

Мислено го наричаше накратко „Дик“ и добавяше обидни прякори. Беше толкова себичен, че не обръщаше внимание на нищо, свързано с другите. Особено с жените естествено. Мери-Бет флиртуваше с него всеки ден и той зяпаше гърдите й, когато покорно му поднасяше кафе и съзнателно се навеждаше над бюрото така, че да ги доближи до лицето му. Роуз бе сигурна, че се чукат в някой килер. Вече се бе убедила, че това е част от работата на повечето секретарки в „Ротщайн“. Но Роуз бе забранена територия за Уайт, така че я смяташе за безполезна.

Важното бе, че той можеше да й бъде полезен.

Проникването в „Ротщайн Риълти“ бе голяма крачка напред към целта й. Толкова се вълнуваше, че всяка сутрин се будеше, преди да звънне часовникът. Докато се обличаше, се чувстваше като Джеймс Бонд, когато се готви за посещение в „Кю“, за да получи екипировката си. Тя бе шпионка във вражеския лагер.

Попиваше всичко като гъба. През последния месец при всяко копиране на документи бе изваждала по един екземпляр за себе си. Ден след ден картината й ставаше все по-ясна. Отначало просто разбра как процедира „Ротщайн Риълти“, как принципите, които бе прилагала при своите сделки за малки фамилни имоти, действат на корпоративния пазар при лизинги за милиони долари. Пазарната стойност тук се изразяваше в астрономически цифри.

Жалко, че нямаше достъп и до отдела за закупувания. Но засега щеше да се задоволи с лизингите. Това бяха двата отдела, на които се крепеше „Ротщайн Риълти“: закупуване на небостъргачи и предлагането им под наем.

Роуз се радваше на всяка информация, до която се добере.

Светът на недвижимите имоти бе вълнуващ. Зад сухите цифри и доклади за сключени сделки се криеше голямо приключение. Сърцето й замираше, когато обявяваха резултатите от финансови операции, и си представяше как господарите на империята за милиард долара се обливат в студена пот всеки ден, щом получат сведение, че етаж от някоя скъпа кула се освобождава.

Трябваше да се внимава при закупуването. При тези цени никой не можеше да си позволи да греши. Както и при строенето. Всяка зона прецизно се обозначаваше, защото една малка грешка можеше да доведе до загуба на разрешително и до пълен провал. В действителност това означаваше подкупи. „О, не, почакайте — усмихваше се Роуз на себе си. — Принос за кампанията“. „Ротщайн“ изпращаха дарения на кого ли не. Демократи, републиканци, полиция, всички. Това бе цената на успеха в бизнеса. На последно място, трябваше да се внимава и с лизингите.

Компаниите в Манхатън искаха всичко, което можеха да получат за парите си, и трябваше да им бъде дадено, преди да се обърнат към конкуренцията.

Роуз научаваше за лизингите, за големите клиенти на „Ротщайн“, онези, които им създаваха проблеми, и парцелите за застрояване, които не се продаваха. Роуз търсеше начин да се добере и до отдела за закупувания и фискалните сведения.

Надушваше тези неща. Големите цифри не я плашеха, а й се струваха вълнуващи. Понякога за събирането на информация бе необходимо и друго, освен да чете доклади. Понякога бе полезно да слуша разговорите на изпълнителните директори.

Напоследък Дик Уайт и се струваше уплашен.

Роуз придърпа ръкавиците си да прилепнат по-плътно, отпи последна глътка димящо кафе и излезе от дома си в хладното утро, очаквайки с нетърпение началото на първия работен ден от седмицата.

Ела Браун пристегна връзките на ризата над гърдите си и съблазнително примигна.

Джейк почти се възхищаваше на упоритостта й. Преследваше го от деня, в който я бяха назначили при него. Да, това бе напълно в стила на баща му. Да му изпрати лична секретарка, наблягайки на думата „лична“. Момиче с огромни силиконови гърди, тъмни коси — явно бе забелязал предпочитанието му към брюнетки, — дълги крака и покорно, раболепно държане.

Но той никога не си бе падал по жени, които раболепничат. Не събуждаха интереса му. Без да има предизвикателство, просто не бе забавно. При други обстоятелства навярно би се възползвал, но не и на работното си място. Тук бе пълно с жени, но добрите секретарки бяха малко. Неприятно му бе, че се налагаше да уволни жена. „Може да се разплаче“, помисли си той с раздразнение.

Бе прекратил договорите на няколко служители, но всичките бяха мъже. Някои хора бяха просто излишно бреме за компанията, приятели на семейството, които нямаха никакъв принос, а получаваха заплати. Един ден, когато компанията стане изцяло негова, щеше да се освободи от всички излишни хора и разходите за тях.

Баща му не го бе упрекнал за уволненията. Всъщност сякаш дори ги одобряваше. И двамата бяха безмилостни, това бе тяхна обща черта.

Затова всяка сутрин Джейк си даваше вид, че не забелязва отчаяните опити на Ела. Но днес го подразниха.

Проклетите лизинги. Той искаше да купува, да строи, а друг да се грижи за подробностите. Неприятно му бе, че трябва да стои прикован тук.

— Да не би нещо да ти е влязло в окото, Ела?

— Не, господин Ротщайн.

Не му харесваше секретарките да се обръщат към него със „сър“. Бе отегчен от угодническото държане на служителите си.

Ела изглеждаше съкрушена и Джейк леко се засрами. Тя бе просто празноглава кукла, не биваше да й се сопва.

— Добре. Донеси ми документите за „Фултън“ и чаша кафе, ако обичаш.

— Разбира се — отвърна Ела с най-чаровната си усмивка.

„Следващия път — помисли си Джейк — ще настоявам за по-възрастна секретарка, омъжена, с мустаци и безупречна квалификация“. Е, добре. Щеше да постои в офиса един месец, за да угоди на баща си. Но след това щеше да се върне в „Закупувания“. Или да напусне.

Имаше някои предимства в работата на този етаж. Можеше да държи Уайт под око. Никога не му бе имал пълно доверие. Освен това, естествено, щеше да наглежда Роуз Фиорело.

Роуз стоеше в архива. Мери-Бет мразеше тази стая, но за нея бе едно от любимите кътчета в „Ротщайн“. Ксерокс, никаква охрана и купища информация…

Повдигна се на пръсти на стълбата и извади папките, подредени на буква „Ф“. „Фолън“, „Фонг“, „Фоксли“… „Фултън“ се намираше някъде тук.

— Хей!

Гласът я стресна. Роуз загуби равновесие и залитна. Две силни ръце я хванаха, сякаш тежестта на тялото й бе нищожна.

— Джейкъб — гневно изръмжа тя. Изтръпна от прилив на адреналин, а по цялата й кожа изби пот. Почувства как няколко кичура коса залепнаха за челото й. — Изплаши ме, по дяволите! Пусни ме.

— Можеше поне да ме помолиш любезно — упрекна я той, без да повиши тон. Завъртя я така леко, че неусетно се озова с лице срещу него. Господи, колко бе красива. Вълчите очи се взираха в него с дива ярост, но бе толкова нежна, толкова женствена. Наслади се на допира на меките й гърди, докато тя правеше безполезни опити да се освободи от ръцете му. Джейк я задържа само още секунда, за да я убеди в превъзходството си. След това я пусна. Никога не позволяваше жените да му диктуват какво да прави.

— Може би трябва да те нарека „сър“?

— Може би.

Роуз напрегна волята си да не сведе поглед. Очите му не трепваха и имаха толкова властен израз. Не искаше да се поддаде на въздействието му. Не искаше и да загуби.

— Държиш се твърде опърничаво за човек, който ми дължи услуга — шеговито каза той.

След това проследи с пръст очертанията на устните й. Желанието нахлу в слабините й като електрически ток.

Роуз се отдръпна.

— Не желая да ме докосваш — просъска тя.

— Лъжеш — каза Джейк.

Изведнъж обгърна талията й, притегли я към себе си и я целуна. Обходи чувствените й устни със своите и ги всмука със зъби, сякаш искаше да я погълне. През тялото й преминаха вълни на страст. Роуз повдигна ръце, но те не го отблъснаха, а бавно се обвиха около врата му. Предателки. Сякаш времето забави хода си и я обгърна кървавочервена мъгла. Сърцето й биеше неудържимо до неговото, а по дланите й изби пот.

По дяволите, желаеше го толкова силно, че усещаше болка.

Здравият разум на Роуз се опита да овладее тялото й. Това бе малката частица от мозъка, която запазва контрол, когато човек е пиян. Не че някога се бе напивала. Сега този тих глас й казваше да се отскубне от прегръдката му. Но тя не го чуваше. Тялото и се притискаше към неговото така безпомощно, че чувстваше как кръвта й кипи, а пулсът й все повече се ускорява…

Джейк направи крачка назад. Едва успя. Бореше се със себе си. Искаше да разкъса дрехите й тук, в архива, но не биваше.

„Опомни се“, каза си Ротщайн.

Тя разпалваше страстта му. С наслада отвръщаше на ласките му, ударите на сърцето й бяха леки, бързи… струваше му се толкова крехка… едва се сдържаше да не я повали на пода. Но се намираха в сградата на компанията. На обществено място. В миг на лудост му хрумна да я отнесе у дома и задълго да се посвети на пълното и покоряване. Цял уикенд би се любил с нея. Необуздано, нежно, по стотици различни начини, докато се отпусне в ръцете му напълно изтощена и готова да го моли на колене отново да бъдат заедно.

Джейк се отърси от приятните фантазии и погледна Роуз. Бе задъхана и напрягаше сили да възвърне самообладанието си. Зениците й бяха разширени, а съблазнителните й устни съвсем леко разтворени.

— Знаеш ли откога очаквах това? — попита той.

— Мисля, че имам известна представа — отвърна Роуз.

Омагьоса го, когато се изчерви. Не си спомняше откога не е виждал жена да се изчервява.

— Каня те да вечеряме заедно — каза Джейк.

— Заета съм — веднага каза Роуз.

Той се засмя.

— Не, не си. Просто възнамеряваш отново да се преструваш, че не искаш да имаш нищо общо с мен. Знаеш ли, номерът няма да мине.

Роуз се поколеба. Проклятие. Беше прав. Ако го отблъсне сега, би изглеждало доста странно.

— Искам да кажа… тази вечер съм заета… може би друг път през седмицата.

— В петък — тъмните му очи я пронизаха. — Ела у дома.

— Страхотно — едва промълви Роуз.

Джейк протегна ръка, проследи извивката на брадичката й и накара краката й да се подкосят. След това каза:

— До петък — обърна се и излезе.

Роуз се подпря на шкафовете. Трябваше да се съвземе. Лудост бе да се увлича по Ротщайн, коронования принц. Бе дошла тук, за да го унищожи, а не да го целува.

„От друга страна, мога да му създам измамно чувство за сигурност“, каза си Роуз.

Желаеше го. Отчаяно.

Обзета от гняв към себе си, влезе в дамската тоалетна и наплиска врата си с вода.

Пейджърът й забръмча. Повдигна го и погледна номера. Не й бе познат.

Отиде в офиса на Мери-Бет. Теренът бе чист, навярно тя бе при Ричард Уайт, наведена над бюрото му, и му четеше графика за деня с предвзетия си тон, престорено задъхана. Роуз бързо вдигна слушалката и набра номера.

— Някой ми позвъни.

— Кой се обажда?

— Роуз Фиорело. С кого разговарям? — попита тя, макар и да се досещаше. Сърцето й отново запрепуска, но този път не от страст.

— Дон Салерни иска да се срещнете.

— Мога да дойда едва след пет и половина…

— Иска да се види с теб сега, маце.

— Добре — дълбоко си пое дъх. — Разбира се, ще дойда.

— Побързай — каза гласът и затвори.

Не бе забелязала вратата на Уайт да се отваря. На прага стоеше Мери-Бет с гневно изражение. Роуз осъзна, че все още държи слушалката.

— Не ти е позволено да вдигаш телефона вместо мен!

— Не беше входящо обаждане.

Мери-Бет доволно всмука устни.

— Искаш да кажеш, че си ползвала телефон на компанията за личен разговор? Това е достатъчно основание за уволнение на стажант. Ще кажа на господин Уайт.

Роуз се усмихна.

— На твое място не бих го направила.

— Не си на мое място.

— И аз бих могла да кажа някои неща за теб на Джейкъб Ротщайн. Покани ме на вечеря в петък.

Изражението на Мери-Бет се промени няколко пъти, като последователни кадри от филм. Първо издаде недоверие, после завист и накрая страх.

— До… добре, Роуз. Реагирах прибързано. Всичко е наред. Нямам лоши чувства към теб.

— И аз към теб — отвърна Роуз.

Мери-Бет все още я гледаше втренчено, сякаш й бе казала, че е спечелила от лотарията.

— Джейкъб никога не кани момичета от компанията на вечеря — каза тя. — Господи! Ти си късметлийка.

— Всъщност мисля, че късметлията е той — възрази Роуз. — Ще кажеш ли на господин Уайт, че имам остра мигрена? Ще се видим утре.

— Разбира се, Роуз, разбира се — обеща Мери-Бет, но не успя да прикрие яростта си. Джейкъб бил късметлията! Какво си въобразяваше тази арогантна хлапачка? Проследи я с гневен поглед до вратата. Просто не бе честно! Тя, Мери-Бет, от цяла вечност се опитваше да привлече вниманието му, както всяко друго момиче в компанията, а тази нагла вещица бе успяла да й го отмъкне.

Удари с токчетата си по пода. „Кучка!“ Навярно Джейкъб Ротщайн си бе загубил ума.

Таксито на Роуз спря пред кооперацията на Салерни след петнадесет минути. Надяваше се да е стигнала достатъчно бързо. Плати на шофьора и грабна от чантата си носна кърпичка, за да попие потта от дланите си.

Надяваше се да не й се случи нищо лошо.

Нямаше да й навредят. Би било лудост Салерни да избере такъв начин. Ако наистина бе полудял, би могъл да изпрати хората си по петите й по всяко време. Не се и съмняваше, че Джордж Бенъм би им казал всичко, което знае за нея. Всички лични подробности.

Ръката и затрепери върху дръжката на вратата. Може би трябваше да побегне.

„Няма смисъл“, каза си Роуз. Ако бяха решили да я затрият, щяха да я намерят където и да отиде. Вдигна глава. Тя бе дъщерята на Пол Фиорело, а не някаква страхливка.

Влезе в ресторанта. Както миналия път, Салерни седеше, заобиколен от горилите си, а на масата имаше чаши вино. Този път не отиде до бармана, а направо пристъпи уверено към тях. Изведнъж всички замълчаха.

— Дон Салерни — Роуз направи лек поклон, чувствайки се неловко. Поне днес не бе с тениска и джинси. — Повикахте ме.

— Точно така — потвърди той.

Извади пура от вътрешния си джоб и я запали. Въздухът се изпълни с ароматен дим, който се издигна на кръгове от устата му, докато я оглеждаше. Роуз се почувства като насекомо под лупа и изпита желание да се скрие от него в някоя тъмна дупка.

— Приемам предложението ви — каза Салерни.

— Вие…

Бяха й нужни няколко мига, за да разбере какво иска да каже. След това я обля вълна на радост.

— Ще ми продадете хотела?

— При известни условия, срещу които няма да възразите — заяви го така, сякаш бе сигурен.

— Разбира се — развълнувано каза Роуз. — Благодаря ви, ди Салерни… ще бъдете много доволен от резултата от тази сделка, гарантирам…

— Убеден съм — каза Салерни. Сякаш му бе забавно. Хората му се засмяха. — Събудихте любопитството ми. Искам сам видя колко сте добра.

— Добра съм — увери го Роуз. — Няма да съжалявате.

— Добре — Салерни изпусна дим срещу нея. — Ако ме подведете, и вие ще съжалявате. А сега, седнете… Луиз…

Направи леко движение с кутрето си и един от дебелаците пъргаво скочи и отстъпи стола си на Роуз. Тя смутено му благодари и седна, грациозно, колкото можеше.

— Разкажете ми за себе си — настоя Салерни и се наведе напред. — Искам да узная всичко. Абсолютно всичко.

Тридесет и четвърта глава

Следващата сутрин Роуз отиде на работа рано.

Стана в пет часа, когато навън бе съвсем тъмно и непоносимо студено, но не обърна внимание на това. Трескаво нахлузи дрехите си и забрави ръкавиците, преди да излезе от апартамента си. Мразовитият въздух заби стотици малки остриета в кожата й, но и те не спряха Роуз. Сърцето й препускаше като на контрабандист, минаващ през митница.

Тази седмица щеше да бъде последна. Щом искаше да съсипе фамилията Ротщайн, това бе сетният й шанс.

Бе извлякла полза от стажа си. Бе научила доста. Смяташе, че вече има ясна представа за структурата на компанията. Познаваше слабите им места. Не бяха консолидирани и твърде много вдигаха цените. Естествено, сградите бяха луксозни, но имаха достойна конкуренция.

Доколкото разбираше, повечето обитатели на тези сгради бяха подлеци. Дик Уайт и екипът му бяха подмазвачи от класа. Когато „Ротщайн“ имаха цени, близки до тези на конкуренцията, придумваха клиентите да приемат техните предложения за лизинг, като угаждаха на капризите на мениджърите. Подаръци, проститутки, алкохол… вероятно и наркотици… снабдяваха ги с всичко, което пожелаят. Обеди в „Лютис“, кутии хайвер, пръстени с диаманти за съпругите, елитни компаньонки.

Никое от тези неща не присъстваше в счетоводния баланс, но Уайт не бе толкова дискретен, колкото си въобразяваше.

Сега бе моментът Роуз да се добере до нещо конкретно.

Джордж Бенъм бе приел телефонното му обаждане в три следобед предишния ден, след като Салерни я бе подложил на разпит. Вече й бе предложил куп други сделки, но Роуз гледаше на тях като на жълти стотинки.

Нямаше колебания. Часът за големия удар бе настъпил. Течеше последната й седмица в „Ротщайн“. Трябваше да постигне триумф.

Роуз застана пред въртящите се врати и натисна бутона за нощния звънец. След няколко минути се появи пазачът. Показа му пропуска си и той й отвори.

— Няма дори шест часът — каза й и я огледа с одобрение. Трябваше да бъде бдителен, но мацето имаше стройна фигура и страхотни гърди. По дяволите, изглеждаше като модел. Трудно му бе да откъсне поглед от прилепналия й кашмирен пуловер. Едно от любимите му занимания в работно време бе да зяпа секретарките.

Роуз нацупи устни.

— Зная, но трябва да наваксам с документацията… нали разбирате.

— Напълно — каза пазачът. — Подпишете се в регистъра.

Изгаряше от нетърпение да види задника й, когато се наведе над бюрото. И краката й бяха невероятни. Господи… прииска му се да бъде на мястото на някого от директорите. Би дал всичко само за пет минути с нея.

Щом се качи в асансьора, Роуз щракна с пръсти, както правеха южните красавици. Този човек нямаше да й създаде неприятности.

Територията на Мери-Бет бе пуста. Роуз мина покрай бюрото й и се опита да отвори чекмеджетата. Всичките бяха заключени, както и офисът на Уайт, но това не бе голям проблем. С разтуптяно сърце изтича до ксерокса. Ръцете й затрепериха, докато прокарваше листовете през машината. А ако Мери-Бет решеше да подрани? Или някой друг? Дали из сградата обикаляха дежурни охранители?

Внимателно подреди останалите листове и ги прибра обратно в бюрото. Следваше посещение в архива.

Роуз погледна часовника си. Шест и десет. Трябваше да прегледа още доста документи. Най-добре бе да побърза…

Мери-Бет изгледа Роуз Фиорело с притворени клепачи, старателно гримирани със зеленикаво златисти сенки.

Ненавиждаше тази малка нахалница, въпреки че тя превъзхождаше и нея, и всички момичета тук. С елегантните си тоалети и лек грим бе пълна противоположност на южнячките. Напомняше й за нейната сестра Луиза, която наричаше себе си „жена с кариера“. Всъщност Мери-Бет не харесваше особено и Луиза.

С какво това момиче бе заслужило покана за среща от Джейкъб Ротщайн?

Джейкъб. Мери-Бет въздъхна. Прилагаше чара си върху Ричард Уайт, защото той бе лесна мишена. Ричард бе нещастник в леглото и въпреки че й купуваше скъпи дрънкулки, не показваше никакви признаци, че връзката им може да достигне до етапа на годежния пръстен. Джейкъб би бил далеч по-ценен трофей! Славеше се като женкар, но всички знаеха, че не флиртува с жени от компанията.

Явно имаше начин да бъде накаран да наруши принципите си. Само да знаеше какъв.

Репутацията на Джейкъб бе достигнала до „Ротщайн Риълти“. Някои момичета събираха изрезки от вестници с негови снимки в компанията на ослепителни красавици от висшето общество, всяка седмица различни.

Легендарен любовник, който подаряваше невероятно скъпи бижута и бе наследник на… всичко тук.

А бе харесал тази малка работохоличка. Защо? Тя бе като ледена стена! Мери-Бет я изгледа злобно.

Запита се дали няма начин да натрие носа й…

Роуз работеше неуморно. Както обикновено, седеше в офиса на Уайт и водеше бележки, но използваше всеки удобен момент да се измъкне. Бяха сложили малка кабина за нея пред бюрото на Мери-Бет. Сядаше там и пъхаше ксерокопия на документи в куфарчето, което бе донесла.

През почивките се промъкваше в архива при всяка възможност. Мислено се прокле, че не си бе направила труда да извади тези копия по-рано, но не желаеше да привлича внимание, а и бе предполагала, че ще остане в „Ротщайн“ много по-дълго. Надзираването на работата по „Рего Парк“ не бе нещо, което би могла да върши след часове…

— Извини ме.

Роуз се обърна и виновно се изчерви. Проклятие. Твърде много се бе увлякла и бе забравила да проверява дали хоризонтът е чист.

Мери-Бет стоеше до нея със скръстени ръце и гневно потропваше с високия си ток.

— Просто се чудя какво правиш тук.

Роуз застина само за секунда.

— Трябва да занеса един документ на Джейкъб Ротщайн — отвърна тя.

Мери-Бет изсумтя. Дори за миг не й повярва, но какво би могла да каже? Все пак бе възможно да е истина.

— Ще докладвам за това на господин Уайт — каза тя, направи пирует и излезе.

По дяволите! В куфарчето на Роуз имаше над тридесет копия от поверителни договори за лизинг, които съдържаха имената и адресите на някои от най-големите клиенти на „Ротщайн“. Припряно грабна последните листове и ги пъхна при другите.

След това се изправи и напрегна ума си.

„Хайде, Роуз, измисли нещо. Бързо!“

Изтича обратно в кабината си. Вратата на Уайт бе отворена и се виждаше как Мери-Бет разпалено обяснява нещо на шефа си с енергични жестове. Уайт изглеждаше ядосан. Бавно се изправи…

Роуз изтича до бюрото на Мери-Бет и прелисти указателя на компанията. „Ротщайн… Ротщайн… ето го…“ Набра прекия му номер и стисна палци. „Моля те, бъди там. Моля те…“

— Джейкъб Ротщайн.

Роуз въздъхна.

— Джейкъб, нуждая се от помощта ти… Ричард Уайт… би ли го накарал да ме остави на мира?

— Какво?

— Точно сега не мога да ти обясня. След малко.

— Роуз, не се меся в спорове между служители, ясно ли е? — равнодушно каза Джейк.

— Джейкъб…

Уайт стоеше на прага, заплашително намръщен.

— С кого говориш по служебния телефон, госпожичке?

— С Джейкъб — спокойно отвърна Роуз с невинно изражение и закри микрофона с ръка.

— С Джейкъб Ротщайн? — забеляза, че Уайт се поколеба. — Дай ми слушалката — рязко каза той.

— Господин Уайт иска да се чуе с вас, господин Ротщайн — каза Роуз с престорено смирение.

— Роуз… — въздъхна Джейк. — Дай ми го. Дано имаш добро обяснение за това.

Роуз подаде слушалката на Уайт и се отдръпна.

— Тършувала е в архива — почти изрева Уайт. — Момичето ми я е хванало…

Страните на Роуз пламнаха. Силно стисна дръжката на куфарчето. Директорът замълча.

— Дали е истина? О, разбира се — хвърли убийствен поглед на Роуз. — Щом казваш, Джейкъб. Да, веднага ще я изпратя при теб — Уайт затвори. — Иска да се види с теб. Занапред, когато изпълняваш нареждане на господин Ротщайн, първо ми се обаждай. Тук съществува йерархия, Роуз. Не си мисли, че можеш да ме заобикаляш.

— Да, сър — покорно каза Роуз. — Съжалявам, сър.

Грабна куфарчето и побягна към асансьорите. Край с плановете й да изкара до края на седмицата. Нямаше вече да се върне тук.

За щастие асансьорът бе празен. Веднага щом вратите се затвориха, Роуз се събу и бързо свали чорапогащника и бикините си. Натика чорапогащника в джоба на дългата до коленете пола и пъхна дантеленото бельо с цвят на карамел в куфарчето.

Тъкмо бе успяла да го затвори, когато вратите се отвориха и едва не изскочи от кожата си.

Пред нея стоеше Джейкъб и изглеждаше побеснял от гняв.

— Ела тук! — Ротщайн я сграбчи за ръката. Хватката му бе силна, почти болезнена. Блъсна я в офиса си пред смаяния поглед на Ела и затръшна вратата. — Не мога да приема това, Роуз. Не ръководя екипа си по този начин. Пристрастно — зарови пръсти в косите си и очите му яростно засвяткаха. — Не искам никой да се перчи с приятелството си с мен и да заплашва служителите ми, особено главния вицепрезидент. Може да не го харесваш, но работи тук от години и…

— Джейк, не можех да му покажа какво пъхнах в куфарчето си.

— Нямаш право да пъхаш каквото и да било. За какво ти е куфарче за тетрадката, в която водиш?

Роуз щракна ключалката и му показа къс дантела. Ротщайн примигна.

— Събух се там…

Той се усмихна широко и се загледа в нея. След миг протегна ръка, издърпа бикините с два пръста и ги залюля.

— Джейк! — изръмжа Роуз. Офисът му бе със стъклени стени. — Престани!

— Планирала си нещо?

Притегли я към себе си и плъзна ръка по голата й плът под полата.

Роуз почувства допира му като нажежено желязо и побърза да го отблъсне.

— Не тук, просто щях да…

Не можа да измисли какво да каже по-нататък. Не бе очаквала да я докосне. Сега се чувстваше уязвима, разголена пред него. Унизена. Искаше й се да избяга.

— Какво да направиш? Да ме съблазниш?

— Да — да го съблазни, точно така. — Да загреем преди петък вечерта.

Джейк се засмя.

— Нима мислиш, че е необходимо?

Роуз го смушка в ребрата и посочи към Ела, която седеше на бюрото си пред офиса му и ги зяпаше с ревност.

— Правиш твърде голям въпрос от това, вдигаш излишен шум. Трябва да се връщам на работа. До петък вечерта.

— До тогава — отвърна той.

Тя се завъртя на токчетата си и Джейк леко я плесна отзад с мъжкарско задоволство. Роуз побягна.

Веднага щом се качи в асансьора, натисна бутона за един етаж по-долу. Разположението в „Ротщайн“ бе еднакво. Дамските тоалетни, твърде тесни помещения, се намираха на едно и също място на всеки етаж, в коридора вляво от асансьорите. Изплашена, че може да се препъне или вятърът да повдигне полата й, Роуз изскочи от асансьора и се втурна натам.

Някаква секретарка я видя и извика след нея:

— Хей! Какво правиш тук?

Роуз осъзна, че изглежда виновна и не се държи като служителка на компанията. Но трябваше да обуе бельото си. Заключи се в една от кабините.

Трескаво отвори куфарчето си и нахлузи бикините. Нямаше време за чорапогащника. Щракна закопчалката, за да скрие ценната информация, и излезе в коридора, където завари секретарката, дребничка, червенокоса, с разкопчани горни копчета на ризата.

— Не те познавам. Коя си? Може би трябва да повикам охраната.

— Аз съм Роуз Фиорело, работя за Дик Уайт — спокойно отвърна тя. — Сбъркала съм етажа.

— Ричард Уайт — каза момичето, явно смаяно.

— Мислено го наричам Дик — отвърна Роуз. Започваше да й става забавно. — Бях горе при Джейк Ротщайн, натиснала съм грешен бутон.

Момичето се намръщи. Роуз се убеди, че правилно е предположила, че вътрешната клюкарска служба вече е осведомила всички за предполагаемата й връзка с шефа.

— Тогава защо побягна така? — попита секретарката.

Роуз докосна челото си и направи гримаса.

— Изведнъж ми прилоша. Предполагам, че е сутрешно гадене. Чао.

Върна се до асансьорите и натисна бутона за фоайето. Беше им осигурила тема за обсъждане. Доволна бе, че ще я помнят, след като си тръгне.

Сърцето й не престана да бие учестено, докато се прибра в дома си. Извади документите от куфарчето и ги заключи в сейфа си. След това отскочи до близкия магазин за алкохолни напитки и си купи бутилка охладено шампанско. Шумно я отвори, напълни чаша с леденостудена пенлива течност и отпи голяма глътка. Изчака алкохолът да я отпусне, усещайки как по езика й бълбукат мехурчета.

Е, това беше.

Роуз пресуши първата чаша, остави я и набра номера на „Ротщайн Риълти“.

— Искам да говоря с Джоан от „Личен състав“.

— Джоан е на телефона — прозвуча в слушалката след секунда.

Роуз си представи скромното момиче, седнало на бюрото си. Трябваше да подходи тактично при този разговор, за да отложи вдигането на тревога колкото е възможно повече.

— Джоан, обажда се Роуз Фиорело, стажантката при Ричард Уайт, спомняш ли си?

— Да? — вяло прозвуча в слушалката.

— Джоан… — Роуз престорено изхленчи. — За съжаление трябва да се откажа. Напрежението е твърде голямо… не разбирам много неща от това, което става, и мисля, че не съм родена за работа с недвижими имоти.

— Аха. Предположих, че ще стане така — задоволството в гласа на Джоан бе осезаемо. — Предупредих те, че е трудно за жена — прокрадна се укорителна нотка. — За мястото са кандидатствали много момчета, но беше назначена ти… а сега е твърде късно в програмата да бъде включен друг.

— Знам. Наистина се чувствам ужасно — проплака Роуз.

Да. Колко жалко, че някой разглезен богаташки син нямаше да получи възможност да се пробва в „Ротщайн Риълти“ и да се научи на алчност и незачитане на жените. Искрено съжаляваше за това.

— Да, добре — промърмори момичето. — Трябваше да опиташ в „Личен състав“ или „Връзки с обществеността“. Това са по-подходящи отдели. Лизингите са област, твърде тясносвързана с бизнеса.

— Ще го запомня за следващия път — сериозно каза Роуз.

Затвори и си наля още една чаша шампанско. Беше едва единадесет, а не бе пила от години, така че какво нередно имаше? Това бе повод за празнуване…

Взе вана, облече удобни топли дрехи и изпи половината шампанско, преди напълно да се отегчи.

Трябваше да приеме, че не е създадена за подобни удоволствия.

Роуз отиде с колата си до Куийнс и паркира срещу хотела.

Ммм. Какъв потенциал. Отличен достъп до Манхатън, до Лонг Айлънд Сити… Роуз си представи облика на комплекса. Определено портал, висока желязна решетка и кабина за пазач. Щеше да излезе по-евтино от ограда от ковано желязо или тухли. Трябваше да внимава да не влага твърде много в подобрения, да сведе разходите до минимум.

Тайната на голямата печалба бе човек да предлага на купувачите точно това, което искат, и нищо повече.

Тук това означаваше големи, евтини апартаменти с прясна боя и балатум, надеждна охрана отвън и може би модерни кухненски уреди. Във всяка гарсониера щеше да има микровълнова фурна, нови печки и фризери. Можеше да ги закупи с голяма отстъпка и след това многократно да компенсира този разход, фоайето щеше да бъде разкошно, с месинговия парапет, а апартаментите толкова много, че процентът от наемите за поддръжката и охраната да бъде нищожен.

После щеше да ги продаде на стойност с петнадесет процента по-малка от пазарната. Стига само планът й да се окаже сполучлив.

Иначе щеше да задлъжнее към Салерни с милиони, а мафията не бе известна като най-търпеливия кредитодател.

Роуз потръпна, но не от студ. Нямаше търпение да започне. Слезе от колата и тръгна към входа на хотела.

Пълен упадък. Всичко изглеждаше точно както при посещението и преди месеци. Въздухът бе застоял като в евтино свърталище на проститутки, наркопласьори и хора, които не биха могли да си позволят по-добро заведение. На рецепцията седеше същата администраторка, отново с дъвка в устата. Несъмнено тя поемаше дневната смяна.

Роуз бързо се сдоби с информацията.

— Здравей, Трейси — каза тя.

Момичето я изгледа учудено. Роуз си представи как в съзнанието му се завърта въртележка.

— А, познах ви — каза Трейси.

— Не мислиш ли, че е редно да ме посрещнеш с „Добро утро“? — попита Роуз. — „Добро утро, госпожо“ би било още по-добре.

Администраторката се намръщи.

— Дошли сте отново само за да създавате проблеми. Налага се да предупредя охраната следващия път да не ви пуска. Джейсън! — извика тя на пазача.

— Няма смисъл. Този хотел е моя собственост.

След тези думи момичето избухна в смях.

— Да, добре. Собственикът се казва Винсънт Салерни. Никак не приличате на него.

— Той ми продаде хотела — спокойно я осведоми Роуз.

— Разбира се — отвърна Трейси, но изглеждаше малко напрегната.

Роуз плъзна телефона пред нея.

— Обади му се и го попитай. Да ти дам ли номера?

Момичето пребледня.

— Не. Не, госпожо. Как… какво мога да направя за вас?

Роуз се усмихна.

— Дай ми връзка големи ключове.

Тридесет и пета глава

Джейкъб Ротщайн се усмихна на себе си, докато набираше номера на Мери-Бет.

— Офисът на господин Уайт.

— Мери-Бет — гласът на Ротщайн бе плътен и предразполагащ. Разговаряше така с всички жени, правеше го машинално. — Обажда се Джейкъб.

— О, господин Ротщайн. Да, сър.

— Би ли ме свързала с Роуз?

— Роуз Фиорело? — Мери-Бет вече не говореше задъхано, с глас на глезено момиченце, а тържествувайки. — Сър, струва ми се, че не сте в течение за последните новини. Не знаете ли, че тя си тръгна?

— Вече? Едва десет часът е.

— Не, сър. Напусна. Вчера подаде оставката си.

— Защо?

— Наистина не зная, сър. Но ако ви трябва нещо, аз мога да ви помогна — добави Мери-Бет с надежда.

— Няма значение — каза Джейкъб. Затвори и остана замислен няколко мига.

В петък вечерта бе необичайно топло за сезона, задушно и влажно, без следа от вледеняващия студ, с който Роуз вече бе свикнала. Внимателно избра тоалета си. Беше секси, но не твърде. На тази среща трябваше да изиграе ролята си много внимателно.

Беше му позволила да я докосне.

„Бях принудена — казваше си Роуз. — А сега какво?“

Чувстваше се напрегната.

По-рано не бе имала време да мисли за мъже. Беше твърде заета. Единствената сила, която я движеше, бе обсебваща ярост. В „Кълъмбия“ почти не забелязваше момчетата, които си шушукаха в коридорите, хвърляха й похотливи погледи и подсвиркваха след нея.

Освен Джейкъб.

Беше го забелязала.

Опитваше се да убеди себе си, че причината за това е името му, Ротщайн. Нейният враг. Ключът към отмъщението. Но знаеше, че не е така. Никога не бе сънувала чичо му Уилям, въпреки че в нея все още гореше ненавист към този човек. „Аз съм италианка — казваше си тя. — Мога да очаквам часа на своята вендета и да я нося в сърцето си цяло поколение“. Но може би щеше да й бъде нужно далеч по-малко време.

Джейк я безпокоеше поради други причини. Естествено, едната от тях бе привлекателната му външност. „Безспорно е чаровен“, мислеше си тя с раздразнение. Ъгловата челюст, мускули, тъмни коси и очи и гъсти черни мигли. Но това бе само опаковката. Един мъж можеше да притежава тези неща и все пак вътрешно да бъде малодушен.

Не и Ротщайн.

Роуз бе твърде проницателна, за да повярва, че парите са единственото, което му дава самочувствие. Истина бе, че Джейк парадира с тях. Диаманти за приятелките, ферари и какво ли не. Предполагаше, че парите могат да вдъхват известна увереност, но Джейк имаше два други източника: властта си над жените и забележителния си интелект.

Принудена бе да признае, че колкото и старомодно да й се струва, намира и двете черти за привлекателни.

Ротщайн притежаваше ум, остър като бръснач. За разлика от други, които бе срещала, не се отказваше да се съревновава с нея. Може би… може би… мисълта бе непоносима, но… може би наистина бе по-умен. За сметка на това Роуз бе целенасочена и се стремеше да осъществи амбициите си с упоритост, която бе невъобразима за него. Умен или не, тя щеше да го унищожи.

Жените бяха негова слабост.

Репутацията му й бе добре известна. Всички момичета говореха за него. Шепнеха си или се хвалеха. Той я разсъбличаше с поглед, бе самоуверен и арогантен, не приемаше твърденията й, че не го желае, и демонстрираше мъжкарско превъзходство, дори без да се срамува от това.

Бог да й бе на помощ. Намираше го за удивително привлекателен.

Целувката му бе накарала коленете й да се подкосят.

„Спомни си кой е той — каза си Роуз и облече бледозелена копринена рокля, прилепнала на най-подходящите места. — Спомни си от кое семейство е. Ротщайн. Ротщайн. Ротщайн“.

Джейкъб бе създал идеална обстановка. Бе повикал доставчици и платил почти хиляда долара за една вечеря, но си струваше. Охлаждаше бутилка „Кристал“ в сребърна кофичка с лед до махагоновата маса в хола си, бе затъмнил полилеите и поставил свещи из цялата стая, които осветяваха портретите на чужди предци, купени от баща му. Сводестите прозорци в предвоенен стил гледаха към Пето Авеню и „Сейнт Патрикс“, а неоновите светлини на Манхатън допълваха въздействието на пламъците от масата. Чаши за шампанско от уотърфордски кристал, ирландски ленени салфетки, сребърни прибори и съдове от фин китайски порцелан. Беше му хрумнало да поръча суши, но бе твърде рисковано. Вместо това бе избрал за предястие хайвер от белуга със ситно нарязани яйца. Основното ястие бе фазан с кестенов сос, а десертът — цяла печена круша със сладолед. Около старинните му свещници на масата проблясваха сребърни купички с жълти късо отрязани рози, а навсякъде имаше вази със свежи пастелнорозови, бели, жълти, сини и дори зелени цветове. Беше посред зима, а апартаментът му бе изпълнен с летни ухания.

Надяваше се да й хареса. Естествено, важното бе не вечерята, а стремежът му да я впечатли.

В спалнята също бе пълно с цветя. Беше му хрумнало да помоли цветарката да разпръсне розови венчелистчета и по леглото, но се бе отказал. Нямаше смисъл да се престарава.

Ако случилото се през тази седмица означаваше нещо, Роуз Фиорело му бе в кърпа вързана.

Но нещо в тази история го смущаваше. Не това, че я бе докоснал. Имаше фантазии за нея, откакто я бе зърнал за първи път в коридора на университета. Може би изненадващото й напускане.

Дали бе засрамена заради онова, което му бе позволила? Или изплашена, защото Уайт я бе нахокал? Това бе необичайно за Фиорело.

През месеца, който бе прекарала в компанията, не бе получил нищо от нея. Никакви идеи, никакви доклади. Джейк почти бе убеден, че трябва да очаква нещо ново всеки ден. Не би се учудил, ако бе влязла в офиса му с папка с подробно описана и старателно напечатана главозамайваща идея. Например за цялостно преструктуриране на компанията или предложение за закупуване на нова сграда.

Винаги я бе смятал за безкрайно амбициозна и умна. И хладнокръвна.

А как се бе държала? Като незабележима стажантка, която до последния ден не бе блеснала с нищо. Знаеше, че секретарките не я харесват. Но тя бе красива, така че бе предвидил това.

Беше се качила в офиса му без бельо, за да го съблазни.

Целувката не бе изненада за него. Знаеше, че тя го желае. Щом попадне в прегръдката му, съпротивата й винаги би рухнала. Изгаряше от страст, но едно от нещата, които му се струваха най-пленителни, бе собствената й борба с нея. Какво бе станало сега, та презрението й към него и упорството й изведнъж бяха изчезнали? Една целувка, и бе готова да разкъса бикините си. Нещо не се връзваше.

Всъщност бе разочарован.

„Не се дръж като глупак — каза си Ротщайн. — Чакаш това от години“. Тази вечер тя щеше да дойде в дома му и да се предаде на ласките му. От какво се оплакваше?

На вратата се позвъни.

— Нека ти помогна — каза Джейкъб.

Роуз раздвижи рамене и се освободи от палтото. Беше от скъп кашмир, а прилепналата копринена рокля под него бе в нежен бледозелен цвят, който подхождаше на невероятните й очи. Момичето имаше заоблени форми и тънка талия. Ротщайн одобрително се усмихна.

— Харесва ли ти тук?

Погледът й се плъзна по фантастичните прозорци, изящните орнаменти, портретите, мраморната камина, старинните мебели, гледката…

— Виждала съм и по-приятни места — отвърна Роуз.

Той повдигна вежди.

— Къде?

— В Метрополитена — призна тя с усмивка.

Джейкъб бе омагьосан.

— Знаеш ли, прелестна си.

Роуз потръпна, въпреки че в камината пращеше огън и вътре бе тридесет градуса.

— Имам нужда от питие.

Наля й шампанско.

— „Кристал“ е, какво ще кажеш?

— А аз си мислех, че ще ми предложиш „Тъндърбърд“ — пошегува се Роуз.

— Онова, което струва три долара за литър? — засмя се той. Повечето жени се стараеха да го впечатлят със своята изтънченост, сякаш всяка среща бе кастинг за роля. — Може би трябваше да поръчам от него. За да се чувстваш по-спокойна.

Тя не смееше да го погледне. Бе облечен с черен смокинг. С мускулите, които се открояваха под него, приличаше на Джеймс Бонд.

Искаше да долови някакъв недостатък в държането му, но не виждаше и най-малък повод да го упрекне, освен това, че бе от фамилията Ротщайн. Може би… може би трябваше да го предизвика с нещо.

— Мисля, че трябва да поговорим…

Беше му забавно, че е толкова смутена.

— Преди вечеря? Би развалило апетита ми — посочи към трапезарията. — Заповядай.

— Ммм — Роуз отпи глътка от четвъртата си чаша шампанско. Вечерята бе чудесна. Разговаряха непринудено на незначителни теми, а Джейк бе добър в това изкуство. Умело отклоняваше любопитството й, гледаше я право в очите, докато сведе поглед, и се хранеше без следа от смущение.

Проклето самоуверено копеле.

Алкохолът й бе нужен. Въпреки че всичко бе невероятно вкусно, тя нямаше апетит. Разкъсваше се между влечението си към Ротщайн и ненавистта си към него. Всяка скъпа хапка й напомняше по какъв начин семейството му е натрупало огромното си състояние, за да може да си позволи всичко това.

Колко ли бяха хората като Пол Фиорело, които нямаха умни дъщери с италианска кръв, способни да отмъстят за тях? Навярно хиляди. А колко ли жени се бяха опитали да си проправят път в йерархията на „Ротщайн“ и бяха уволнени? В неговата компания дискриминацията бе начин на живот.

Освен това тя се чувстваше уязвима. Искаше всичко, което виждаше тук. Дъбовата ламперия на стените и мебелите като от каталог на „Сотбис“. Модерното и жилище в бившата фабрика бе уютно и представляваше добра инвестиция, но неговият апартамент би струвал двадесет пъти повече. Джейкъб не бе спечелил сам толкова, че да си го позволи. Беше му поднесен на тепсия, дори не бе сред най-скъпите имоти на фамилията. Просто малко кътче за игра, подарено на едно от момчетата в семейство Ротщайн. Роуз знаеше това, защото празноглавите секретарки непрекъснато обсъждаха богатството им и сънуваха мокри сънища за всеки неженен Ротщайн в компанията.

— Радвам се, че ти хареса — каза Джейк. — Нахрани ли се? Можех да повикам иконом да разчисти масата, но не исках да ни смущават. Остави нещата така. В приемната има кафе и ликьор.

Роуз кимна и влезе в съседната стая. Сърцето й започна да бие учестено. Господи. Още глътка алкохол и напълно щеше да загуби разсъдъка си.

— Ликьор? Май се опитваш да ме напиеш.

Джейкъб наля еспресо от сребърна каничка в изящна тъмносиня чаша от фин порцелан и й я подаде.

— Ако се напиеш, не би било забавно. Искам просто да се отпуснеш.

„Само да знаеше!“, помисли си тя.

— Винаги ли полагаш такива усилия?

Посочи към кристалните чаши и вазите с рози.

— Не. Обикновено не е необходимо. Жените идват при мен, без да ги каня.

Каза го равнодушно, като неоспорим факт. Роуз знаеше, че наистина е така.

— Преследват те заради парите ти — каза Роуз с презрение. Алкохолът й действаше като магия. Вече нямаше чувството, че той я превъзхожда.

— Да — съгласи се Джейк без злоба. — Доста сме богати. Това привлича повечето жени.

— И нямаш нищо против?

Той сви рамене.

— Така е, откакто свят светува. Когато хората са живеели в пещерите, жените са харесвали онзи, който има най-богат улов. Това е инстинктивно заложено в жените. Защо да се съпротивлявам?

На страните й се появиха малки кръгове руменина от гняв.

— Не би ли искал да те харесват заради самия теб?

— Аха. Но това тук… — показа с жест, че има предвид целия апартамент. — … съм аз. Произхождам от семейство, което е постигнало голям успех, и ще се постарая да увелича състоянието му.

— Това важи не само за жените. И мъжете преследват богати дами. Стремят се и към приятелство с мъже от заможни фамилии. Колко хора се увъртат около семейството ти заради парите му? Пълно е с угодници — каза Роуз.

— Вярно е, до известна степен.

— Какво искаш да кажеш? — попита Роуз. Господи, колко бе арогантен!

— Че макар и да е вярно, че мнозина се увъртат около семейството ми, както се изрази ти, и че някои мъже се женят за пари, повече са случаите, в които жените преследват мъже заради богатството им. Защото за обществото е приемливо една жена да не работи, а когато мъжът се домогва до това, го заклеймява — Джейкъб отвори старинната кутия за пури пред себе си. — Обикновено пуша след вечеря, но ще се въздържа, ако димът те дразни.

— Не ми пречи — каза Роуз. Проклетата му пура не я интересуваше. Отново премина в нападение: — Струва ми се, че смяташ жените за по-низши.

Той се замисли за миг.

— Зависи в какво отношение.

— Въпросът е именно в какво отношение — каза Роуз.

— Мисля, че душите на мъжете и жените са равни пред Бога. Но ако ме питаш за земни постижения, определено мъжете имат превъзходство. Историята на света е изкована от мъже — сръчно отряза върха на пурата и я запали. — Честно казано, съвременните исторически учения ми се струват смешни. Жените, останали в историята… Мария Кюри и която и друга да посочат… са единици и не могат да опровергаят факта, че всичко значимо във всяка област е постигнато, създадено или открито от мъже.

В нея напираше гняв.

— Защото са имали физическо превъзходство, което им е давало власт. С напредъка на технологиите силите се изравняват.

— Тогава днес би трябвало да сме свидетели на равенство между половете. А не е така. Защото много жени предпочитат да бъдат издържани от съпрузите си.

— Някои жени гледат на майчинството като на пълна трудова заетост.

— А ти?

Роуз поклати глава.

— За мен то е връзка между хора, а не длъжност.

Джейкъб се усмихна.

— Ти си от типа хора, които искат да имат всичко.

— Да. Възнамерявам да нося бебетата си на гръб, за да не прекъсвам работа. Ще инсталирам кошарка в офиса си. Бих направила всичко, за да не пренебрегвам нито кариерата, нито децата си.

— Кой работодател би ти позволил това?

Роуз поклати глава.

— Би трябвало всяка компания да има добра, собствена детска градина. Служителят е продуктивен тогава, когато е доволен. Но няма да бъда една от бедните жени, които обикалят улиците в търсене на работодател, готов да прояви разбиране, защото възнамерявам да работя за себе си — изгледа го гневно. — Не зная как си способен да говориш такива неща.

— Просто не се боя от истината — Ротщайн се приближи към нея толкова, че коленете им почти се докоснаха. Роуз едва не се сви на кълбо на фотьойла си. — Не всички жени са като теб.

— И не всички мъже са като теб.

— Жените не търсят равни на тях, а такива, които ги превъзхождат.

— Тогава предполагам, че не би трябвало да проявявам интерес към теб.

— Тази седмица, изглежда, започна да проявяваш. След като те целунах.

— Може би съм се преструвала.

Джейкъб поклати глава.

— Отчасти може би, но не изцяло, Роуз.

Кожата й настръхна. „Отчасти…“ Нима го бе подценила? Може би не се бе хванал на номера й.

— Не изцяло — призна Роуз.

— Какво ще кажеш да проведем малък полеви експеримент?

Джейкъб седна още по-близо, докосна коленете й с двете си силни длани, наведе се и я целуна.

В нея отново пламна пожар! По кожата й плъзнаха огнени езици, които обхванаха корема й, продължиха нагоре по гърдите й и я замаяха. Допирът на устните му до нейните бе нежен, но безмилостен, зъбите му леко ги одраскаха, а езикът му бавно ги разтвори и проникна между тях. Тя наведе глава назад и почувства тялото си напълно завладяно, докато костите й сякаш омекнаха и всеки момент щеше да се разтопи…

Джейкъб изпита наслада от бавното й покоряване. Не впиваше нокти в него, както бе свикнал. Обикновено едната ръка на момичето посягаше към панталона му, а другата заравяше пръсти в косите му, ако бе от скромните, Фиорело бе смутена, напрегната, старомодна. Дори неопитна. Това бе удивително. И неустоимо.

Обичаше да показва пред жените колко е вещ в любовното изкуство. Колкото по-дълго ги възбуждаше, толкова по-добре. Понякога сексът го караше да чувства празнота и отегчение. Дълго бе чакал Роуз и сега най-сетне щеше да бъде негова. Това правеше изживяването още по-сладостно.

Навярно тя вече гореше от възбуда. Бе нетърпелив.

— Престани!

Усети как малката й ръка с остър маникюр докосна гърдите му и го побутна назад.

— Защо? — Ротщайн учудено примигна. — Какво има, по дяволите?

— Не мога да го направя — каза Роуз.

— Какво? Не можеш? Ти дойде гола в офиса ми. Беше свалила онези бикини заради мен на обществено място — знаеше, че се държи жестоко, но бе разочарован и ядосан. — А сега искаш да се преструваш на срамежлива, да се държиш като дама? Малко е късно за това, не мислиш ли?

— Проклето копеле! Никой не би могъл да види.

Джейкъб скочи на крака.

— Що за жена си ти? Заклета девственица?

— Да — запелтечи Роуз. — Наистина.

— Глупости — хладно каза Ротщайн.

Роуз стана, излезе в коридора, грабна палтото и чантата си и побягна.

Тридесет и шеста глава

— Харесва ли ти? — попита Джоел Стейн.

Попи огледа офиса си. Беше малък, но функционален. Дори имаше прозорец с изглед към Сънсет Стрип, където преминаваха лъскави мерцедеси и БМВ-та. Стейн я бе снабдил с компютър, телефон, принтер, факс и дори извит диван с тапицерия от тъмночервено кадифе.

Тя се усмихна.

— Страхотно е.

Джоел й подаде визитна картичка.

— А какво ще кажеш за това?

Сърцето й замря. Името й бе напечатано с черно мастило с красив оригинален шрифт. Много стилно и официално.

— Попи Алън, „Дрийм Мениджмънт“.

Следваше прекият й телефонен номер и факс, а до него логото на „Дрийм“, златист релефен облак.

— Няма обозначена длъжност — каза Стейн. — Никой тук не носи титла, освен мен.

— А каква е твоята?

— Шеф — кратко отвърна той. — Слушай, малката. Справи се добре. Повече от добре. Затова вече няма да бъдеш счетоводител на турнета. Ще видя колко те бива. Поверявам ти група.

— „Грийн Дрегън“? — попита Попи с надежда.

Стейн се засмя.

— Да, точно така. Полудяла ли си? Ще поемеш „Силвър Булет“. Ти ги доведе при мен, да видим докъде ще стигнеш с тях. Когато се обаждаш от името на „Дрийм Мениджмънт“, винаги ще те свързват.

— Добре — каза Попи. Не бяха известна група. Все още никой не бе чувал за тях. Но бяха нейното откритие. — Добре.

— Има хора, които не те харесват — предупреди я Стейн.

— Какво? Защо?

— Защото работят тук от по-рано, някои от години, а досега не са получавали такава възможност. Освен това имаш сериозен враг в лицето на Майк Рич. Ще се появят и други. Този бизнес не е за срамежливи теменужки.

Попи изправи гръб и погледна шефа си право в очите.

— Събрах смелост да дойда при теб. Това говори за инициативност. Открих страхотна група. Това говори за талант. Оцелях при голямо турне. Това говори за издръжливост. Попречих на един мошеник да одере кожата на клиентите ти. Това говори за ум. Получих този офис, защото смяташ, че го заслужавам. Истината е, че си прав.

— Хм — Стейн повдигна вежди. — Вярно, притежаваш усет. Да видим дали можеш да го приложиш в действие.

Отправи се към вратата. Попи не каза нищо. Изкуши се да попита: „А сега какво?“ Но не го направи. Знаеше, че всичко зависи от нея.

— Ти ще ни бъдеш мениджър? — попита Кейт.

Попи седеше на бюрото в офиса си, а момичетата се бяха настанили на дивана. Изглеждаха малко разочаровани. Тя знаеше, че са се надявали да бъдат поети лично от Джоел Стейн, а отново ги бяха прехвърлили на една хлапачка от провалила се група, момиче на тяхната възраст.

Трябваше да им вдъхне доверие.

— Точно така. От името на „Дрийм Мениджмънт“. Първата стъпка ще бъде подписването на договор с „Дрийм“. Имате уредено прослушване на сцена след две седмици, момичета. Ще присъстват хора от всички водещи звукозаписни компании.

Момичетата наостриха слух. Попи ги видя да се споглеждат.

— Искам две неща от вас: да репетирате, докато можете да изсвирите парчетата си и насън, и да станете още по-красиви. Моли — обърна се към пълничката брюнетка, — минаваш на диета. Зная, че е мъжкарска глупост, но онези са мъже и ще ви гледат. Никакъв шоколад тази седмица. Само „Слим фаст“ и нищо друго — Моли понечи да възрази, но Попи не й даде възможност. — Имате час при стилистка за утре следобед. Тази есен се грижеше за прическите на „Грийн Дрегън“ по време на турнето им.

— О, „Грийн Дрегън“! — промълви Клер.

— Толкова по въпроса за имиджа — Попи се наведе напред. — Да подпишем договора и ще уредя да звучите по радиото. Ще ви направя звезди. Трябва само да ме слушате.

— Колко ще трае прослушването?

— Половин час. Ще изсвирите пет песни.

Попи им подаде списък.

— Мисля, че трябва да чуят всичките ни парчета — възрази Кейт.

— Не, само най-добрите. Нали сте съгласни, че са тези?

Кимнаха с неохота.

— Ще ги шашнем с тях. Само трепачи, никакъв пълнеж.

Следващия ден Попи се обади на стилистката. Каза й, че става дума за лична услуга за Джоел Стейн. Позвъни на звукозаписните компании и покани техни представители да чуят най-горещото откритие на Джоел, а после се свърза с отговарящия за осветлението на турнето и поиска от него телефоните на негови приятели, осветител и озвучител…

Беше вдъхновяващо. Харесваше й повече дори, отколкото на турне. Сякаш телефонът се бе сраснал с ухото й. Лъжеше, преструваше се, умоляваше и постигаше своето. Почти не спеше. Когато най-сетне си тръгваше късно вечер, вместо у дома, отиваше в разнебитения склад, където репетираше групата, и оставаше при тях, докато се увери, че всичко е идеално.

Важен бе не само саундът. Той трябваше да бъде безупречен, но имаше още куп неща за изпипване. Дори начинът, по който Лиса въртеше палките.

Почти всяка нова група бе недодялана, но с нейните бебета нямаше да бъде така. Попи искаше да изглеждат като професионалистки.

— Маникюр? — промърмори Моли.

— Да. Както и изписване на веждите. Избелете зъбите си — Попи накара басистката да се обърне към огледалото. — Свалила си четири-пет килограма.

— Дрехите ми увисват — оплака се тя, но изглеждаше доволна.

— Не виждам какъв е смисълът да се стараем толкова — каза Кейт с негодувание. — Ще свирим посред бял ден. Няма да има атмосфера…

— Всъщност — тихо каза Попи — ще дойдат специалисти по озвучаването и осветлението. Ще бъде тъмно и ще има разноцветни прожектори, мощен саунд, ще бъде съвършено.

Кейт зяпна от изненада.

— Знаеш ли колко ще ни струва?

— За вас е безплатно — успокои ги Попи. — Уредих това.

— Невероятна си — каза Лиса.

— Просто съм ваш мениджър — напомни им тя.

В деня преди прослушването ги заведе на фризьор.

— Вече ще изглеждате различно — каза Попи. — Лиса, ти ще бъдеш с кестеняви коси. Кейт, ти ще изрусиш своите. На Клер ще бъдат червени, а на Моли гарвановочерни.

— Но аз се харесвам руса — възрази Лиса.

— Това няма значение. Номерът е да има по една от всеки цвят. Щом сключите договор, веднага можете да възвърнете предишния си вид, ако желаете. Вокалистката е лицето на групата, така че тя трябва да бъде руса.

— Звучи страхотно — доволно каза Кейт.

Лиса се намръщи, но отстъпи.

Започваха да изпълняват всичко, което Попи им нареди.

В деня на изявата Джоел бе там. Попи се бе погрижила малкият клуб да бъде пълен с влиятелни лица от музикалния бизнес. Представители на радиостанции, спонсори, местни телевизии и дори един господин с костюм „Армани“ и конска опашка от MTV.

„Силвър Булет“ излязоха под матови светлини, сред лек дим. Попи бе направила професионални снимки на всяко момиче със силен грим и ги бе увеличила до гигантски размери. Висяха по стените на клуба. Прожекторите се завъртяха и по публиката пробягаха светлини, които повдигнаха настроението й още преди първия тон.

Най-сетне нейната банда се развихри на сцената. Бяха облечени с полуеднакви лачени костюми в черно и сребристо. Косите им изглеждаха фантастично. На главата на Кейт сияеше платиненорус фонтан. Удивително се редуваха ярки и матови светлини. Надигна се силна вълна от професионално миксиран саунд.

Двадесет минути звучаха най-добрите им песни, изпълнени блестящо. Преди да слязат от сцената с развети коси, Кейт изпрати целувки на публиката и размаха ръце като клакьорка, а Моли енергично вдигна юмруци във въздуха.

Бурни аплодисменти.

Лампите светнаха.

Попи бе заобиколена от търсачи на таланти, които се надпреварваха да й подават визитки с молба да им се обади.

За миг хвърли поглед към Джоел Стейн, който бе застанал отзад. Явно за първи път в живота си се чувстваше засенчен.

Намигна й.

Нататък всичко тръгна по мед и масло.

Попи и бандата подписаха договор с „Музика Рекърдс“ и получиха милион долара аванс. Позволи на момичетата да похарчат само пет хиляди от тази сума. Нае им апартамент, намери продуцент и уреди турне с „Дайъмъндбек“, една от средно известните групи на „Дрийм“. Още преди да излезе албумът, „Силвър Булет“ се появиха на кориците на три списания.

Първият сингъл достигна до пето място в рок класациите, до петнадесето в „Билборд Хот 100“ и след многократно въртене по радиото стремително се изкачи до номер седем.

„Силвър Булет“ бяха звезди. Както и Попи.

Тридесет и седма глава

Попи се справяше отлично. Бе надминала очакванията на Джоел Стейн и дори своите. Никой не желаеше да я приема сериозно, но това не бе неин проблем. Нямаше намерение да отстъпва на никого.

Беше млада и отказваше да се облича като по-възрастна. Никакви официални костюми с подплънки на раменете. Носеше джинси, фланелки на „Металика“ и сандали с тънки каишки и висок ток, прилепнали черни рокли или къси дънкови панталони и ризи с вързани краища. Ходеше с разпуснати коси и почти без грим и парфюм. През повечето дни слагаше само защитен крем против слънце и малко дезодорант. Това бе достатъчно.

Няколко пъти едва не я изхвърлиха. В MTV й казаха: „Не допускаме фенове във фоайето, госпожице.“ Администраторките на музикалните компании викаха охраната, а управителите на банки завъртаха очи. Не задълго.

Попи изваждаше визитната си картичка като оръжие. Тя държеше ключа към „Силвър Булет“.

— Не мога да повярвам — каза Кейт.

— Повярвай — усмихна се Попи на вокалистката. — Корицата на „Ролинг Стоун“.

Моли изглеждаше готова да заплаче. Седяха на задната седалка на лимузината на път за „Роузбоул“, където „Силвър Булет“ бях трети в списъка за фестивала „Монстърс ъв рок“, преди „Скид Роу“ и „Гънс енд Роузис“. Момичетата изглеждаха страхотно. Костюмите им отново бяха в съчетание на черно и сребристо. Беше им създала имидж, който щеше да бъде представен от престижното списание на Джан Уенър. По ирония на съдбата някога бунтарското музикално издание бе започнало да определя стандартите.

Появата на кориците му бе етикет за признание, който сякаш казваше: „Успяла група“.

— Имам още добри новини за вас — каза Попи. — Маркетинг кампанията ни се оказа много успешна и „Адско“ става номер едно.

Клер издаде гърлен звук, сякаш някой я душеше.

— Приемам това като одобрителен възглас.

Попи почувства тръпка на гордост. Харесваше тези хлапета. Мислеше за тях като за свои деца, въпреки че бяха с една-две години по-големи от нея. Тя бе променила живота им.

Добрият мениджър трябваше да разбира от всичко. Да може да избере продуцент, художници за обложка и декори и тур мениджър. Тя наблюдаваше как върви работата в студиото, дишаше във врата на спонсорите, грижеше се нейните момичета да звучат често по радиото и вдигаше телефона в три през нощта, когато Моли бе препила и някой трябваше да я измъкне от ареста.

Това бе наградата й: албумът на нейната група се разграбваше от рафтовете, MTV въртеше техен клип в „Хедбенгърс Бол“, пред хотелите се тълпяха фенове, а билетите за концерти бързо се изчерпваха. Продажбите на тениски не бяха големи, защото момчетата не желаеха да носят емблемата на дамска рок група. Но положението изглеждаше розово.

Попи се опита да не се възгордява. В края на краищата не бе част от групата и не бе участвала в сътворяването на музиката, която звучеше по KNAC. Не тя въртеше палките, флиртуваше с феновете от първия ред или позираше със секси облекло до мотори „Харли Дейвидсън“. „Силвър Булет“ бяха талантливи.

„Но не гениални“, прокрадваше се тих глас в съзнанието й. Истината бе, че само талантът не можеше да гарантира големи продажби. Това бе най-добре известно на „Мот дъ Хупъл“.

Понякога дори не бе нужен никакъв талант. Всички знаеха за случая с „Мили Ванили“. Награда „Грами“, а не бяха изпели нито един тон от „своите“ песни.

Беше необходим добър план. Тя щеше да го съчини.

Видя момичетата да се поздравяват с успеха. Със сигурност не биха го постигнали без нея.

— Ние сме „Силвър Булет!“ — Кейт размаха ръце и направи патентованото си вдигане на юмруци към небето. — Благодарим ви и лека нощ!

Групата бе изпратена с викове и битка за достъп до ръба на огромната фестивална сцена. Попи зорко следеше дали охраната се грижи никое от момичетата да не пострада. Роудитата ги посрещнаха с бутилки вода и бели хавлиени кърпи, с които да попият потта си, преди да се отправят към душовете.

— Попи.

Усети нечия ръка на рамото си. Едва не подскочи.

— За бога, Джоел, стресна ме.

— Бяха страхотни — каза Джоел Стейн. Бе облечен с шикозен костюм и носеше златен часовник, който навярно струваше четири пъти колкото годишната й заплата. — Моите момичета имат фантастични парчета.

„Твоите момичета?“, помисли си Попи, но не го изрече.

— Снимките за „Ролинг Стоун“ са утре — каза тя.

— Зная, разговарях лично с Джан. Ще работят с Ани Лебовиц.

Попи кимна, въпреки че, разбира се, вече знаеше това. Цял месец бе водила преговори.

— Имам няколко вълнуващи идеи за групата — каза Джоел. — Ще проведа съвещание с тях, когато излязат от банята.

Попи го изгледа втренчено.

— Ти ли?

„Силвър Булет“ бяха нейна група. Тя свикваше съвещания.

— Можеш да дойдеш, ако искаш — нехайно каза Джоел.

Попи водеше вътрешна борба, докато край нея цареше хаос.

Роудитата тичаха към сцената, за да свалят техниката на „Силвър Булет“ и да инсталират тази на „Скид Роу“. Стейн й изпращаше недвусмислени сигнали, но не я бе грижа. Най-добре би било да си мълчи. Явно той очакваше именно това.

— „Силвър Булет“ са мое откритие, Джоел. Аз уредих снимките за „Ролинг Стоун“. Аз ги представлявам от година насам и провеждам съвещания с тях.

— Доколкото ми е известно, те са звезди на „Дрийм Мениджмънт“ — погледът му я предупреди да не спори повече. — Свърши чудесна работа, Попи, но момичетата…

„Момичетата, точно така“.

— … стигнаха до етап, на който аз мога да им бъда по-полезен от теб. Готови са да преминат на следващото ниво. Искам да започнеш да мислиш за компанията, може би да избереш друга група, която да поемеш. Какво ще кажеш за „Хайуей“? Трябва им нов тласък и може би ти си най-подходящият човек, който може да им го даде.

„Хайуей“? Скапаните „Хайуей“? Тийн поп групичка, която Джоел бе изфабрикувал като отговор на „Ню Кидс он дъ Блок“? „Хайуей“ бяха преминали с няколко години възрастта за това и залязваха. Петнадесетте им минути слава изтичаха.

Фалшиво му се усмихна.

— Ще си помисля, Джоел.

Попи си тръгна от фестивала рано. Бе толкова ядосана, че ако останеше още малко, щеше да избухне, а ако се скара с Джоел, не би постигнала нищо и само би изглеждала слаба. Не желаеше момичетата да я видят разстроена.

Не бе твърде притеснена. „Силвър Булет“ щяха да останат лоялни към нея и да искат да продължат заедно. Все пак Джоел бе зает с „Грийн Дрегън“ и другите си мултиплатинени гиганти, които бяха по-важни от „Силвър Булет“, и момичетата го знаеха. В краен случай щеше да ги накара да избират между двамата, а клиентът винаги имаше право.

Опита се да си каже, че това е просто бизнес, но бе бясна.

Попи се качи в новото си БМВ и се върна в офиса си. Влезе с гневна походка, затръшна вратата и грабна жълт бележник и химикалка. „Всяка криза е извор на нови възможности“, казваха хората. Много добре. Джоел й предлагаше нещо, с което би трябвало да се задоволи. Но вече не й бе достатъчно.

Искаше по-голямо парче от пая. На обложката на всеки албум да бъде отпечатано нейното име, не само „Дрийм Мениджмънт“, а „Попи Алън от Дрийм Мениджмънт“. По-голям дял от мениджмънта. И никаква намеса от страна на Джоел.

„Може да съм млада — помисли си Попи, — но съм добра. «Силвър Булет» ме обичат. Той не може да ми ги отнеме“.

— Не! — Стейн поклати глава. Само веднъж, но категорично. — Нещо друго, Попи? Бих се радвал да чуя идеите ти за „Хайуей“.

Попи се постара да запази хладнокръвие. Стоеше в офиса на шефа си. Беше типичен за Ел Ей безоблачен ден, с хладен бриз, който смекчаваше силната слънчева светлина. Клоните на палмата отвън до прозореца му тихо шумоляха.

Но в офиса атмосферата изстиваше. Много бързо.

— Искаш да се включиш в играта точно когато моето откритие…

— Откритието на „Дрийм“.

— Аз свърших цялата работа, Джоел. Изведнъж групата ми стига до номер едно, появява се в „Ролинг Стоун“ и когато всички трудности са преодолени — не успя да прикрие нотката на самодоволство в гласа си, — обермениджърът Джоел Стейн идва и обира лаврите? Няма да стане. Не е честно.

— Не е честно — подигравателно я имитира Джоел. — Слушай, хлапе. Дадох ти шанс. Нима се мислиш за новоизлюпена фея, която с магическа пръчка е превърнала тези момичета в звезди? Не би стигнала доникъде без името „Дрийм“ и моя опит. Всички се съгласяваха да разговарят с теб само защото си от „Дрийм“. Моята компания и моята репутация издигнаха групата. Ти използва тези инструменти по най-добрия начин. Искам да го направиш отново с „Хайуей“.

— Да ти кажа ли какво мисля за „Хайуей“? Без мен. Край — сопна се Попи.

— Предаваш ли се?

— Не желая да бъда мениджър на скапани банди. Имам своя група, която сама открих.

— Тази група има договор с мен — Джоел размаха пръст срещу нея. — Или моята воля, или ничия, принцесо.

— Момичетата дори не те познават. Няма да се съгласят.

— Напротив — бе усмихнат до уши. — Изложих пред тях плана си за преминаване от поддържане на това ниво към издигане до следващото. Всички са „за“.

— Глупости! — почти изкрещя Попи.

— Стига, стига, скъпа — Джоел побутна телефона си към нея. — Не се пали излишно. Сама им се обади. Ще видиш.

Тридесет и осма глава

Самолетът леко се разклати, когато колелата се отделиха от пистата.

Попи се настани удобно на седалката си и се опита да се съсредоточи. Пътуваше към Ню Йорк за уикенда. Бе казала на Джоел, че има неотложен семеен въпрос за уреждане, но истината бе, че просто искаше да бъде далеч от Ел Ей. И от всички.

Предателки.

Гласовете им все още звучаха в главата й. Смутените опити на Кейт да бъде любезна.

— Да, Джоел ни каза за новите планове. Струват ни се чудесни. И други групи ще имат късмета да работят с теб, Попи…

— Значи не искате вие да продължите с мен? — попита тя.

— Двама мениджъри са твърде много, и ти, и Джоел, нали разбираш…

Стомахът й се сви на топка. Кейт от самото начало не я харесваше особено. Винаги бе искала да ги поеме Джоел. Попи изведнъж осъзна това.

Просто бе принудена да я приеме.

— И останалите от групата ли са на същото мнение?

— Да — смотолеви Кейт.

— Дори Моли? Искам да се чуя с нея.

— Разбира се. Почакай — Попи усети как вокалистката закри слушалката и размени няколко думи с другите момичета, чиито гласове прозвучаха приглушено. После отново заговори Кейт, все още смутена. — Мм… Моли току-що излезе за малко. Ще ти се обади по-късно…

Попи затвори очи за миг. Когато ги отвори, срещна погледа на Джоел, който сякаш я уверяваше: „Нали ти казах?“

— Не — отвърна тя, — няма нужда, скъпа, радвам се за „Силвър Булет“. Джоел ще ви направи още по-големи звезди.

На лицето на шефа й се появи лека усмивка.

— Това не означава, че никога вече няма да се видим, нали?

— Хм — уклончиво промълви Попи. — Чао.

Затвори и на скулите й се появиха ярки кръгове руменина.

Джоел Стейн се засмя.

— Не го приемай лично, скъпа. Личи си, че все още не си свикнала. Групите не са твои приятели, а клиенти. Първи урок.

— Полезен е — мрачно промърмори Попи.

— Втори урок — Стейн размаха лист хартия. — Два успеха не те превръщат в експерт. Назначих те, за да проявяваш съобразителност и находчивост. Представяш се добре. Ще получиш премия. Но „Дрийм“ е моя компания и аз разпределям пая. Никога не забравяй това — поклати глава. — Не си търся съдружник, но ако продължаваш както досега, може би ще се издигнеш до номер две. И ще бъдеш щедро възнаградена.

— Искам да си взема отпуск — импулсивно каза Попи. — Трябва да уредя някои семейни въпроси…

Бе съчинила правдоподобна история и той я бе приел. „Защо не? — помисли си Попи с огорчение. — Който е постигнал голяма победа, не би загубил нищо, ако подхвърли някоя троха на губещия“.

— Дами и господа, добре дошли на борда на „Континентал Еърлайнс“, полет 41 до „Джей Еф Кей“.

Мъжът до нея подигравателно имитираше записаното съобщение. Изведнъж погледна Попи.

— О, извинете! — имаше плътен глас и южняшки акцент, който малко я изненада, защото изглеждаше доста изтънчен. Бе облечен с елегантен костюм, скъпи обувки, навярно европейски, ръчна изработка, и златен часовник. Бе по-възрастен, с прошарени коси, сини очи и ъгловата челюст. Под сакото му се открояваха мускули и изглеждаше привлекателен. „Типичен преуспял капиталист“, помисли си Попи.

Гласът му би подхождал повече на мъж с каубойска шапка и ботуши.

— Лош навик. Това монотонно нареждане ме дразни. „Летим на височина дванадесет хиляди метра“. Кой се интересува?

Попи кимна и му се усмихна.

— Аз съм Попи Алън.

— Хенри Леклерк.

Името й се стори познато, но не можа да си спомни откъде.

— Изглеждате разстроена. Извинете, ако ви е неприятно, че любопитствам. Не обичате ли да пътувате със самолет?

— Не е това. Проблеми в бизнеса — отвърна Попи.

Той се засмя.

— Бизнес?

Попи се намръщи.

— Какво странно има?

— Изглеждате твърде млада, за да се занимавате с бизнес — откровено каза той. — Приличате на колежанка.

Очите му бяха тъмносини, със самоуверен израз.

— Пътувам в бизнес класа — изтъкна Попи.

— Както много хлапета от богати семейства.

„Арогантен мръсник“, помисли си тя.

— Е, аз не съм от тях. Работя за компания с… глобална насоченост.

— Аха — каза той. — Аз също, би могло да се каже.

Тонът му не допадна на Попи.

— Хората си въобразяват, че един млад човек не може да постигне нищо. Но това са пълни глупости. Александър Велики е завладял света, преди да стане на тридесет години.

Леклерк се усмихна.

— Старая се да не подценявам младите, госпожице.

— Шампанско? — към тях се бе приближила стюардеса, една от най-привлекателните. Бе силно гримирана и гледаше Леклерк с обожание и чаровна усмивка. Не обърна внимание на Попи.

— За мен шампанско — каза Попи. Бе платила прескъпо за това място.

— На колко години сте, госпожице?

Тя се изчерви.

— На двадесет и три. Има ли някакъв проблем?

Жената я изгледа с недоверие.

— Можете да сервирате на тази млада дама — любезно каза Леклерк.

Стюардесата веднага й поднесе висока кристална чаша.

— Заповядайте. Извинявайте за недоразумението, госпожице. А за вас, господин конгресмен?

Попи примигна.

— Само портокалов сок — отвърна той.

Полетът не бе гладък, но Попи не обърна внимание на друсането. Чувстваше се така, сякаш водеше битка за възвръщане поне на част от достойнството си.

— Значи пътувам в компанията на политик — отбеляза тя, когато донесоха обяда.

— Боя се, че да.

Той махна с ръка да не му сервират храна.

— Конгресмените не ядат ли?

— Не и такава помия — Леклерк пъхна ръка в чантата с ръчния си багаж и извади сребърна кутия с гравирани инициали. — Твърде често летя. Държа на добрата храна.

Повдигна капака на кутията и устата на Попи се напълни със слюнка. Вътре имаше узряла праскова с вълшебен аромат, консерва хайвер и сандвичи от черен хляб с пушена сьомга и лимонови резени.

— Вземете си. Настоявам.

— Категорично не — каза тя, но бе трудно да потисне апетита си.

Леклерк отвори хайвера и намаза малко на филийка.

— Отворете уста.

Попи опита. Вкусът бе превъзходен.

— Разкажете ми за проблемите си в бизнеса — каза Леклерк.

Попи заговори. Изля душата си пред него. Имаше чувството, че я приема сериозно, а той бе конгресмен. Бе поласкана не само защото бе влиятелен политик, достатъчно възрастен, за да й бъде баща.

— Напуснете.

— Да напусна? Но това е една от най-големите мениджмънт компании в града. Какво да направя? Да се преселя в Ню Йорк и да работя за „Кю Прайм“?

— Основете собствена фирма.

— Нямам групи, с които да работя — възрази Попи.

Леклерк сви рамене.

— Намерете. Вече сте успели веднъж. Доказали сте, че имате талант в известна степен. Струва ми се, че искате повече, отколкото може да ви предложи който и да е шеф. Има само един начин да го постигнете: създайте собствена фирма.

Попи се замисли. Успехът със „Силвър Булет“ бе страхотно начало, но тя не разполагаше с нищо и твърде скоро бе станала достатъчно голяма, за да й сервират шампанско. Не бе неосъществимо. Рон Лафит бе мениджър на „Мегадет“, а бе едва на двадесет и пет години. Мисълта я накара да потръпне от страх. И все пак й се стори вълнуваща.

— Необходима е много работа, много връзки…

— И голям кураж — Леклерк я погледна. — Разбира се, можете да си намирате извинения, да приемете премията и да поемете „Хедуей“…

— „Хайуей“.

— Или още сега да вземете правилното решение.

— Много сте досаден — предизвикателно каза Попи.

— Така ми казват и демократите — Леклерк леко наклони глава.

— Значи сте републиканец — отбеляза Попи с неодобрение.

— Да. Ниски данъци, ниски разходи. Силна отбрана.

— Твърде много средства за въоръжаване и нищожни за образование…

— Интересувате ли се от политика?

— Всъщност не — отвърна Роуз. — Но съм за демократите. Смятам, че всяка жена трябва да има право на избор.

— А аз смятам, че всяко бебе трябва да има право на живот — невъзмутимо отвърна той.

— Нима нищо не може да ви извади от равновесие? — попита Попи.

Леклерк се замисли за миг.

— Загубата — каза той. — Затова никога не губя.

През нея премина лека тръпка на възхищение и любопитство. Нещо, което не бе изпитвала отдавна. От злополучното приключение с онзи подъл музикант. Пълна лудост! Леклерк не бе неин тип. Освен това бе с около петнадесет години по-възрастен от нея. Джентълмен от Юга. Косите му бяха късо подстригани. В тялото му нямаше капка рокаджийска кръв.

— Не ме гледай така — тихо промълви Леклерк.

— Как?

Попи се изчерви.

— Знаеш как, госпожичке.

— Казвам се Попи.

„Какво правиш, по дяволите? — запита се Леклерк. — Тя е дете… добре, има изваяни женски форми, но трябва да се опомниш“. Той бе на тридесет и осем години. Влиятелен политик. Хората, които се грижеха за имиджа му, никак не биха одобрили това. Колежанка с кожено яке и тениска с череп.

— Е — не се сдържа да попита той, — къде ще отседнеш в Ню Йорк?

„Какво правя, по дяволите?“, запита се Хенри Леклерк.

В момента седеше на леглото в спалнята на апартамента си в луксозния, и най-важното, дискретен хотел „Виктрикс“ в Манхатън. През прозорците нахлуваха розовите лъчи на зората, а балконът, около чиято решетка се виеха пълзящи рози с ароматни полуразцъфнали цветове, го приканваше. Старинните мебели бяха отрупани с дрехи, които все още стояха така, както бяха хвърлени вечерта, а между белите копринени чаршафи на огромното удобно легло спеше момиче, едва навършило пълнолетие. Рокаджийка, за бога. Най-невероятното завоевание в целия му живот.

Леклерк бе в неловко положение. Много смущаващо. Не смееше да помръдне, за да не я събуди. Конгресменът от Луизиана поклати глава. За какво се безпокоеше?

Хенри Леклерк имаше слабост към жените. Дори толкова млади. Всички, с които бе спал, бяха красавици, в това нямаше нищо необичайно. Момичетата вървяха по петите му, откакто бе навършил тринадесет години. Единственият наследник на стария род от Юга бе загубил баща си, когато бе на дванадесет, и бе станал господар на рушащата се огромна къща, закрилник на майка си и както почтената изтънчена дама не пропускаше случай да му напомни, единствен пазител на старите традиции на семейство Леклерк.

Бе принуден бързо да порасне и благодарение на това бе добил увереност.

„Уайт Гейбълс“, семейното имение, бе първата любов на Хенри. Не бе изчезнало от живота му рано, както баща му, и не му създаваше проблеми със зависимостта си от алкохола, както майка му. За съжаление и къщата имаше свои проблеми. „Романтично“ изронената фасада бе изложена на много вредни влияния, сред които бяха термитите и влажният въздух на Луизиана, който причиняваше гниене. Освен за ремонт, трябваше да предвиди средства и за данъци, а ако не ги платеше навреме, би могъл да загуби дома, в който бяха родени всички негови предци.

Хенри никога не се бе оплаквал и дори не бе говорил за това с никого. Просто се бе заел да реши проблемите.

След дълги години упорита борба Хенри Леклерк се бе превърнал в най-независимия млад мъж в околността и момичетата бяха луди по него. Дори бюрократите в Балу, Луизиана бяха започнали да се отнасят с уважение към амбициозния юноша, който се бе появил в общинската управа с бизнес план. Обръщаше се към всички със „сър“, носеше костюм и убедително излагаше аргументите си, че град Бейлоу трябва да съхрани историческите си сгради, а не да ги обрича на разруха. Целта му бе да постигне споразумение за данъците.

— На колко години си, синко? — полюбопитства общинският съветник.

— На четиринадесет, сър — отвърна Леклерк.

По-възрастният мъж не попита къде е баща му. Градът бе малък и всички вече знаеха. Сети се за собствения си син, който бе пуснал дълги коси и слушаше „Стоунс“. Подписа документите. Леклерк запази къщата.

Тогава започна да се интересува от право. Имаше нужда пари и започна работа като съдебен пристав в Балу. Спестяваше надниците си и ги инвестираше на борсата. Леклерк бе кротък и схватлив. Завърши юридически колеж и стана най-младият партньор на „Дейвис и Полк“, най-голямата адвокатска кантора в Ню Орлийнс.

Парите бяха неговият стимул и цел. Бе натрупал състояние, караше „Ролс-Ройс“, носеше костюми, ушити по поръчка, и сваляше шапка на дамите на улицата. Бе истински джентълмен от Юга, реликва от отминала епоха.

Всички го обожаваха. Мъжете го канеха да пият заедно бърбън с лед, а жените мечтаеха да се омъжат или поне да преспят с него. Но Леклерк не бе лесна плячка. Спомняше си за нещастния брак на родителите си и мисълта някой да се намесва в решенията му за „Уайт Гейбълс“ му бе безкрайно неприятна. Освен това търсеше дама. Нито алчна кариеристка, нито някоя, която би преспала с него след едно сваляне на шапка.

Леклерк бе влиятелна фигура в Луизиана. Подпомагаше финансово Историческото общество и лично се бе погрижил за запазването на шестнадесет красиви стари имения от разруха, графити и непосилни данъци, за да бъде съхранено културното наследство. Крачката от местната слава до издигането му до положение на достоен джентълмен в Луизиана не бе голяма. Републиканците се свързаха с него и го направиха своя звезда.

Предстояха избори за сенатор. Възрастният човек, който заемаше поста в момента, излизаше в пенсия. Организираха на Леклерк блестяща кампания.

Искаше този пост. Сенатор. После губернатор. Кой би могъл да знае колко високо ще стигне Хенри Леклерк?

Но скоро при задушевните разговори в задимени клубове с дъбови ламперии бяха започнали да го убеждават, че един сенатор трябва да има съпруга. Красива, женствена, изтънчена и незлоблива жена. Дама с маникюр и бели ръкавици като майка му, която не пуши, не пие и, разбира се, не работи…

Попи се раздвижи в леглото му. Великолепните й едри и стегнати гърди, осеяни със съблазнителни лунички по матовата й кожа, трепнаха. Златната еврейска звезда, която носеше на врата си, заблестя на утринното слънце.

Двадесет и няколко годишно момиче с кариера. При това еврейка. И привърженичка на демократите. Какво си въобразяваше той, по дяволите? Случилото се не означаваше нищо. Просто се бяха позабавлявали в леглото, а това не бе като да й направи предложение.

Но защо този път се чувстваше различно?

Попи отвори невероятните си бледосини очи и срещна погледа му. Хенри Леклерк затаи дъх. Господи, колко бе красива!

— Добро утро — каза той.

— Прекрасно е, нали? — отвърна Попи.

„По дяволите, Хенри! — помисли си Леклерк. — Здравата ще загазиш“.

Тридесет и девета глава

Попи се опасяваше, че е загубила разсъдъка си.

Двадесет и три години бе твърде ранна възраст човек да полудее от обтегнати нерви, но тя вършеше неща, заради които биха могли да я освидетелстват. Бе прекарала цял уикенд в леглото с мъж, когото почти не познаваше, твърде възрастен за нея, при това републиканец. Вместо да бъде доволна, че се бе отървала от него, се чувстваше сякаш някой бе забил шиш за плетене в сърцето й.

Не можеше да мисли за нищо друго, освен кога ще го види отново.

Любов от пръв поглед? Не вярваше в нея. Това, което изпитваше, бе просто физическа страст. Като тийнейджърско увлечение по Аксел Роуз.

Но Хенри Леклерк не й се бе обадил. Откакто се бе завърнала у дома, чакаше. Нетърпеливо. После ядосано. Когато разочарованието й бе достигнало до шокиращо ниво, Попи бе за била надежда.

„Ще го преживея“, твърдо си каза тя.

Безразличието му я караше да се чувства унизена, сякаш бе отказала от нещо ценно, а я бяха измамили. Бе дарил тялото й с нежност, която тя бе взела за любов. Но се бе излъгала. Беше се оказало не по-различно от пиянския секс с басист в мотела. В нея напираше гняв.

Щеше да положи усилия да забрави този чешит.

Но на първо място бе бизнесът.

Попи си бе у дома, в новата къща, която си бе купила, близо до Бевърли Сентър. Беше малка, на спокойна уличка, с окосена зелена трева и уханен тропически храст отпред, и бе изцяло нейна. Имаше голяма спалня с вграден гардероб, баня с вана и модерна кухня и просторен хол. Харесваше й мисионерската архитектура на къщата. Всичко тук бе нейна собственост.

Стоеше в малката ниша до кухнята, която бе обзавела като свой домашен офис. Имаше компютър, факс апарат, ксерокс телефон. Слушалката бе в ръката й и се чуваше сигнал „свободно“.

— Ако искате да се обадите — каза записан глас, — моля, чакайте и наберете отново. Ако…

Попи се вслуша в препоръката.

Оказа се по-трудно, отколкото бе предполагала. Доста по-трудно от развоя, който й се бе струвал логичен, докато обвиваше ръце около стегнатото, мускулесто тяло на конгресмен Леклерк и вдъхваше аромата на афтършейва му, примесен мирис на цигарен дим. Съветът, който той й бе дал в Ню Йорк бе разпалил нещо в нея. Въодушевление, копнеж да започне час по-скоро.

Може би не желаеше да я види отново. Попи не можеше да преглътне обидата, но бе твърдо решена да последва съвета на Леклерк. Явно бе мръсник, но поне й бе помогнал с нещо: беше й подсказал този план.

Да има своя фирма, свои открития, свои правила. Попи не желаеше да бъде номер две, една от лоялните сътруднички на големите светила в бизнеса, които в Лос Анджелис бяха безброй. Те бяха просто високоплатени наемнички, без реални правомощия. „Дясната ръка“. „Вярната сянка“.

Джоел Стейн откровено бе заявил, че няма намерение да дели властта си с нея или с когото и да било.

Тогава защо й се струваше толкова трудно?

Попи знаеше отговора. Защото Джоел бе прав. Хората се бяха съгласявали да преговарят с нея, защото се обаждаше не от свое име, а от името на „Дрийм“. Беше едва на двадесет и три години. На същата възраст или дори по-млада от изпълнителите, които искаше да представлява. Джоел бе убеден, че не би постигнала нищо без него, и тя се боеше, че има право.

Все едно. Попи нямаше избор.

Отново вдигна телефона и този път набра номера.

— „Дрийм Мениджмънт“.

— Обажда се Попи — каза тя. — Там ли е Джоел?

— Трябва да разбереш…

— Няма нищо за разбиране — сопна се Стейн. Поне бе престанал да крещи. — Нещата ти вече са изнесени от офиса, Алън. Край с твоята кариера. Знаеш ли колко неблагодарни хлапаци се опитват да проникнат в музикалната индустрия всяка година? Мислят се за по-вещи от хората, които са ги открили и обучили. Година работа с една от моите групи и си въобразяваш, че си станала експерт. Ти си просто хлапе. Глупаво хлапе. Ако не завъртиш главата на някоя важна клечка, едва ли ще си намериш друга работа. Повярвай ми.

— Значи няма смисъл да идвам при теб за препоръки? — пошегува се Попи, макар и да не й бе до смях.

— Върви по дяволите — изръмжа Джоел и затвори.

Попи намести слушалката. Ръцете й трепереха. Хрумна й, че няма да й бъде никак лесно с конкуренти като Джоел Стейн.

„Да става каквото ще“. Въпреки страха, щеше да опита.

Обади се в банката и провери баланса по сметките си. Двадесет и пет хиляди и четиристотин долара. Не разполагаше с достатъчен капитал за започване на нов бизнес. Освен това нямаше висше образование и препоръки за работа. Естествено, можеше да посегне към парите на родителите си, но Попи не би го направила за нищо на света.

Трябваше да постигне всичко сама. Нямаше да се предаде. Щеше да се справи с трудностите. Дори вече бе измислила име за новата си фирма: „Опиум Инк“.

Струваше й се скандално и бунтарско. Също като рокендрол културата. Харесваше й. Бе отишла в евтино ателие за изработка на визитки и си бе избрала лого: стилизиран червен мак, а под него надпис с кървавочервени букви: „Опиум Мениджмънт“ и с черни: „Попи[1] Алън — президент“.

Сложи няколко визитни картички в джоба си, готова да се залови за работа. Господи, колко бе депресиращо!

Попи посещаваше клуб след клуб и слушаше група след група. Първото, което й бе нужно, бе изпълнител, когото да представлява. Но не можеше да се спре на никого.

Започна да подозира, че „Силвър Булет“ наистина са били случайна находка. Какъв парад на некадърници! Бездарни клоуни с оредели коси и измъчени песни. Траш метъли, които явно се заблуждаваха, че е необходима само скорост и високи децибели, без никаква мелодия. Стотици имитатори на „Гънс енд Роузис“. Една-единствена дамска група, която бе извикана на бис, защото публиката си бе паднала по силиконовите гърди на музикантките. Не чу дори една песен, която да си спомня три секунди след като е свършила.

Попи започна да изпитва уважение към хората от „Ей енд Ар“. Музикантите наричаха индустрията свой враг, но тук най-големият им враг бе липсата на талант. Сякаш никой не разбираше, че музиката е преди всичко мелодия.

Изпитваше желание да разтърси всички дрогирани мечтатели за рокаджийска слава в „Сънсет Стрип“ и да изкрещи: „Важна е мелодията!“

От целия траш жанр бе оцеляла една-единствена група, която все още печелеше: „Металика“. Това бе, защото всеки фен на света знаеше мелодиите им наизуст. Понякога, докато бандата бе на сцената, публиката пееше толкова силно, че почти бе излишно музикантите да свирят. „Слейър“, „Антракс“ и „Мегадет“ никога нямаше да ги настигнат. Никога. Всички останали групи имаха най-много по три-четири хита.

Попи бе отчаяна. Трябваше да се занимава точно с това. То бе призванието й, което й носеше радост. Но не можеше да създаде талант там, където го нямаше.

Откри отговора, когато най-малко очакваше.

— Какво ще поръчаш, скъпа?

Здравата бе изгладняла и нетърпеливо погледна сервитьорката. Жената бе от Тексас и наближаваше четиридесетте, но все още имаше тяло на мажоретка и бухнали руси коси.

Попи бе седнала в евтин ресторант до „Мелроуз“, обзаведен в южняшки стил. Сервираха големи пържоли и много чили. Вредна храна, каквато тя обикновено избягваше.

Но бе дошла тук, за да усети атмосферата на Юга. Попи тъгуваше за конгресмена Леклерк. Не й се обаждаше и бе решила да посети това заведение, за да събуди спомените. Нима бе полудяла? Да се храни в тази дупка само за да си припомни миговете, които бе прекарала с един политик с прошарени коси и скъп костюм?

— Ребра на скара — каза тя. — „Джак Даниелс“ с диетична кока-кола.

Показа картата си за самоличност. В Ел Ей проверяваха дори тридесетгодишни.

— Веднага, сладурче — отвърна мажоретката.

Попи изведнъж осъзна колко е гладна. На обяд бе хапнала само нискокалоричен сандвич, който не бе достатъчно гориво за потискащото обикаляне по клубовете на Ел Ей и слушане на бездарни групи и певци. Бургерите и пържолите цвърчаха в кухнята и се носеше апетитен мирис.

Леклерк й липсваше. Разбира се, че нямаше да му се обади.

— Заповядай, скъпа — сервитьорката сложи пред нея огромна чаша „Джак“ с кока-кола. — Порцията ти ще бъде готова след секунда.

Отдалечи се и Попи отпи успокояваща глътка.

— Добър вечер, Лос Анджелис — каза нечий глас.

Попи зяпна от изумление. Господи. На малък подиум в предната част на ресторанта бе сложен микрофон. Бе дошла тук, за да избяга от некадърни групи, а сега трябваше да търпи някакъв кръчмарски музикант. Огледа се за сервитьорката, готова да отмени поръчката си и да се прибере у дома.

Но не видя жената никъде наблизо. Унило наведе глава. Почувства се сломена.

— Тази вечер ще ви изпея две нови парчета — обеща гласът. Беше мъжки и дрезгав, с плътен южняшки тембър, който й се стори секси. — Казвам се Травис Джаксън.

След миг запя…

Песента бе тъжна балада. Гласът му звучеше нежно, прочувствено, вълнуващо, ту като струни на блусарска китара, ту като риданията на Патси Клайн. Попи се огледа, напълно забравила за вечерята и питието. Двойките бяха престанали да се хранят, а в очите на дамите проблясваха сълзи. Всички влюбени се държаха за ръце.

Насочи вниманието си към Травис Джаксън. Носеше овехтели джинси, каубойски ботуши, карирана риза и кърпа на главата. Ризата бе с къси ръкави, под които се виждаха мускулестите му ръце, покрити с татуировки. На тила му се подаваха тъмни коси, а ъгловатата му челюст бе покрита с набола брада. Имаше поглед, който замайваше жените.

Сърцето на Попи се разтуптя.

Загледа се в Травис. Очите им се срещнаха и той й намигна.

Сърцето й щеше да изскочи. Но точно до него бе портфейлът й.

Махна на сервитьорката.

— Откъде е той?

— Сладур е, нали? — жената се наведе към нея. — Но, честно казано, скъпа, трябва да се наредиш на опашка. Имаме клиентки, които идват да хапнат тук само заради него — огледа Попи изпод гримираните си със сини сенки клепачи и забеляза стройната й фигура в елегантна рокля. — Все пак имаш шанс.

Попи написа телефонния си номер на хартийка и й я подаде.

— Държа да поговоря с него — каза тя. — На всяка цена. Нали ще му дадете номера?

— Разбира се, скъпа — каза сервитьорката и ококори очи, щом зърна бакшиша.

Попи остави пари за сметката си, стана и се приближи към него, за да види добре гърдите й. Той продължи да пее с ангелския си глас, но в очите му светна дяволито пламъче.

Изпрати му въздушна целувка и се отправи към вратата. Сервитьорката я сграбчи за ръкава.

— Ще те предупредя нещо, скъпа. Ти си от Калифорния. Трябва да знаеш, че южняците… изглеждат страхотно и са добри певци, но ще разбият сърцето ти.

Попи бе сигурна, че жената знае това от опит.

— Ще внимавам — обеща тя.

Хвърли последен поглед към Травис Джаксън, но мислеше за Хенри Леклерк.

Попи се прибра, изми косите си и внимателно избра какво да облече. Трябваше да издава пари, класа и непринуденост, характерна за хората от звукозаписната индустрия. Спря се на черни джинси, сандали с висок ток, фланелка на „Грийн Дрегън“ и черно кожено яке „Армани“. Сложи неутрален грим, за да изглежда изтънчена, но и млада. Нямаше смисъл да се преструва на такава, каквато не е.

Телефонът звънна в единадесет и тридесет. Попи не хранеше илюзии. Бе привлекателна и знаеше, че той я желае.

— Кой е? — попита тя.

— Знаете кой, госпожице.

„Толкова си секси, по дяволите“, помисли си Попи. Беше безкрайно самоуверен. Държеше се така, сякаш той е трофеят, а тя тази, която го преследва. Нямаше представа колко е вярно това.

— Травис — задъхано каза тя.

Представи си усмивката му.

— Мхм. Как се казваш, сладурче?

— Попи Алън — отвърна тя.

— Името ти подхожда. Знаеш ли защо? Защото си красива като цвете.

„Всемогъщи боже!“, помисли си Попи и усети прилив на адреналин. Бе съвършен. Симпатичен, талантлив, с прекрасни песни и слабост към жените. Ако имаше нещо, което кара хората да купуват албумите на един певец, това бяха креватните му подвизи. Колкото и неделикатно да звучеше, бе самата истина.

Момичетата сънуваха мокри сънища за мъже, които си падат по жените. Славата на лошо момче женкар винаги ги бе привличала. От времето на Ерол Флин и Елвис Пресли.

— Бих искала да се срещнем за по чаша кафе — каза Попи. — Ако имаш време.

— Винаги намирам време за красавици като теб — отвърна Джаксън. — Къде се намираш, сладурано?

— На Трета улица.

— Знаеш ли бара „Гърмящата змия“?

— Да.

„Гърмящата змия“ бе евтин, но уютен малък бар с южняшки интериор. Попи бе впечатлена. Навярно симпатягата имаше свое романтично кътче във всеки квартал.

— Ще се видим там след двадесет минути, скъпа.

— Нямам търпение — искрено отвърна Попи.

Когато влезе в бара, той вече бе там, с чаша бира в ръка. Изглеждаше невероятно мъжествен. Калифорнийските хубавици го зяпаха, шушукаха си или се кикотеха на групички.

Травис стана и докосна периферията на каубойската си шапка. С крайчеца на окото си Попи забеляза, че момичетата затаяват дъх.

— Джак — обърна се той към бармана, — нали ще се намери маса за нас?

— Разбира се, приятел — отвърна мъжът и ги поведе към едно сепаре в дъното, приятно и уединено.

— Редовен клиент ли си? — попита Попи.

— Всички тук ме познават — призна Травис със зашеметяваща усмивка. — Радвам се, че дойде. Ти си привлекателна млада дама. Със сигурност знаеш това.

Попи отвърна на усмивката му.

— Казвали са ми го. А ти имаш солиден контингент от обожателки.

Изплези се на тайфа дългокоси блондинки, които седяха на съседна маса и съблазнително примигваха срещу Травис. Бързо извърнаха глави.

Той се засмя.

— Страхотно. Ревнива ли си, малката?

— Всъщност не — отвърна Попи. Пое си дълбоко дъх. Навярно бе с около шест години по-млада от него. — Имам предложение за теб, което не е свързано със секс.

— Много съм разочарован — каза Травис.

— Интересувам се от музиката ти. Настоявам да ме изслушаш. Казвам се Попи Алън и искам да стана твой мениджър.

За секунда втренчи поглед в нея, а после избухна в смях.

— Ти ли, сладурче? Изглеждаш толкова млада, че едва ли биха ти донесли бира, без да дадеш целувка на сервитьора.

Попи бързо кимна.

— Ще ме изслушаш ли? Ако не си съгласен, ще платя сметката и ще те откарам до фенклуба ти.

Този път усмивката му бе само израз на учтивост. Очевидно бе, че не желае да продължават разговора. Затова Попи побърза да продължи.

— Аз открих „Силвър Булет“. Чувал ли си за тях?

— Рок групата?

— Точно така. Аз ги свързах с Джоел Стейн от „Дрийм Мениджмънт“. После бях помощник-счетоводител на турне на „Грийн Дрегън“ и попречих на един мошеник да напълни гушата си за сметка на бандата — отвори портфейла си, извади ламинираните карти и му ги подаде. — Когато се върнах, ми повериха „Силвър Булет“. Момичетата нямаха дори емблема, нищо. Уредих им договор за запис, сама организирах прослушване, промених имиджа им и се погрижих за всичко на сцената. Миналия месец достигнаха до номер едно и се появиха в „Ролинг Стоун“. Тогава Джоел Стейн, шефът ми в „Дрийм“, заяви, че ги поема лично.

— И какво направи ти? — попита Джаксън.

— Напуснах — решително отвърна Попи. — Основах своя фирма и искам да работя с теб.

— Не знам — промърмори Травис. — Аз не съм рок певец.

— Няма значение. Имаш добри песни. Имаш глас. Държиш се страхотно на сцената и си невероятно секси.

Усмивката му издаде тъга.

— Жалко, че хората от звукозаписните компании не мислят като теб.

— Ще започнат — увери го Попи. — Ако ми дадеш възможност. Слушай, ще бъда откровена. „Дрийм“ е голяма компания и всеки би искал да разговаря с техен представител. А аз съм просто човек. Но хората ме познават. Мога да ги убедя да те чуят. Подпиши шестмесечен договор с мен. После… — сви рамене. — … ако искаш да се разделим, прав ти път.

Травис замислено отпи глътка бира.

— Да ви донеса ли нещо? — предложи сервитьорката с усмивка.

— „Джак“ с диетична кола — отвърна Попи. Може би най-сетне щеше да допие едно питие тази вечер.

— Ще вечеряте ли? — закачливо попита жената.

Травис повдигна бирата си към Попи.

— Да, госпожо — каза той.

— Искам да знам откога обикаляш заведенията — полюбопитства Попи.

Той въздъхна.

— От около осем години. Мисля, че съм пълен глупак. Пея от малък. Изявите в онзи ресторант са почти най-добрата работа, която съм имал. Бакшишите са щедри, черпят ме и ми позволяват да ползвам банята. Има един стар душ. Предполагам, че по-рано е било жилище.

— Душ? Защо не се къпеш у дома?

— Скъпа, домът ми е задната седалка на стария шевролет отвън — каза Травис. — Или къщата на гаджето, което забърша вечерта.

— Е, първото, което ще направя за теб, ще бъде да ти наема апартамент. Шест месеца, без да плащаш наем, освен ако подпишем договор за запис. Стига да се съгласиш — Попи затаи дъх.

— Госпожице — каза Травис, — нямам друг избор. Всъщност и без това мислех да приема — подаде й ръка. — Партньори сме.

[1] Мак (англ.). — Б.пр. ↑

Четиридесета глава

— Не проявявам интерес — каза Клейтън Робъртс и се облегна назад на стола си, което бе знак, че разговорът е приключил.

Попи не помръдна от мястото си.

— Моля? Винаги ме посрещахте с отворени обятия, когато работех за „Дрийм“. Не помните ли? Твърдяхте, че каквото и да поискат „Силвър Булет“…

Банкерът се усмихна самодоволно.

— Точно така. „Силвър Булет“. Работя с мултиплатинени звезди, малката.

— Госпожице Алън — язвително каза Попи.

Вяло й се усмихна.

— Както желаеш.

— Имам ново откритие — отново заговори тя. — Певец, в чийто успех искрено вярвам. Имам опит…

Банкерът се засмя.

— Ти си едва на двадесет и три.

— Все пак имам няколко години опит. Рокмузиката е за млади хора.

— Малката — подигравателно каза той, — наистина си огън момиче, но не отпускам заеми на хлапаци като теб, а и не разполагаш с капитал.

— За какво говорите? Притежавам собствена къща.

— Не проявявам интерес — повтори Робъртс.

Най-сетне Попи се примири и стана.

— Един ден ще настояваш да работиш с мен, Клейтън. Но тогава ще бъде твърде късно.

— Да… сигурно, скъпа — отвори й вратата. — Приятен ден.

Попи излезе на слънчевия булевард „Уилшър“ така разгневена, че пред очите й затрептя червена мъгла. Проклето копеле!…

Клейтън Робъртс не бе първият банкер, който й отказваше заем, но се бе държал най-нетактично. Той бе просто един от мнозината, които преди година се бяха надпреварвали да отпуснат кредит за звукозапис. Музикалният бизнес имаше свои банкови служители, които се грижеха за личните сметки на рок звезди, мениджъри и спонсори. Разбираха нуждите на индустрията и знаеха как стоят нещата.

Всички те се бяха кланяли на Попи, докато бе ценната „дясна ръка“ в „Дрийм“.

А от седмица насам грубо я отпращаха.

Добър урок.

„Е, няма значение“, каза си Попи. Бързо се учеше.

Намери евтина боксониера близо до дома си, в комплекса „Парк ла Брея“. Само 850 долара за обзаведено жилище. Комплексът бе приятен, а до сградата имаше дори плувен басейн и фитнес зала. Това бе важно. Травис трябваше да поддържа форма, за да бъде привлекателен.

Беше й благодарен, но й се струваше, че би се чувствал почти толкова добре и в стария си шевролет. Единственото, което го интересуваше, бе договор.

Попи се питаше дали Джоел Стейн не се е обадил тук-там, за да провали плановете й още преди да е започнала. „Със сигурност“, каза си тя, когато се отправи към „Старбъкс“ за закуска и доза кофеин.

Трябваше да има това предвид. Да заведе Травис някъде, където биха оценили таланта му и Джоел Стейн не би могъл да попречи дори на организирането на прослушване.

Ел Ей и Ню Йорк бяха местата, където музикантите подписваха договори, а за кънтри изпълнителите — Нешвил. Но в тези градове търсачите на млади таланти бяха затрупани с предложения. Всяка вечер ги канеха на милиони прослушвания, а успяваха да отидат едва на един процент от тях. Мениджър, който не бе утвърден като Джоел Стейн, трябваше да преговаря месеци наред, за да му бъдат отделени десет секунди време.

Попи не желаеше да тръгва по този път. Травис Джаксън бе първото й откритие, а щеше да получи само една възможност за първо впечатление.

Попи се замисли, докато пиеше „Мока“. Щеше да измисли нещо. Както винаги.

— Сигурна ли си, че е добра идея? Защо точно Чикаго? — Джаксън отегчено погледна през прозореца до седалката си към бетонната джунгла, чиито светлини проблясваха под тях.

— Почти стигнахме — успокои го Попи.

Той изсумтя.

— Не ми пука.

Но Попи усещаше, че е напрегнат. Въртеше се, гледаше часовника си и силните му ръце сграбчваха страничните облегалки при всяко смущение.

— Навярно се чувстваш по-спокоен на кон.

Изражението му стана по-ведро.

— Транспорт, който и бог е използвал, госпожице.

— Наистина си селско момче.

— А това е големият град — каза Травис с презрение. — Изглежда толкова сив и мръсен. Тук няма големи музикални компании…

— Именно в това е смисълът — обясни Попи.

Той повдигна вежди.

— Е, парите са твои, скъпа. Дано не ги похарчиш напразно.

Попи се замисли колко ще й струват два двупосочни билета до Чикаго и четири нощувки в хотел, в отделни стаи. И тя се надяваше да не се окаже напразно.

Попи уреди прослушване в „Зейдърс“. Клубът се намираше в центъра и в него се свиреше главно рок. Метълите го харесваха и всеки сантиметър от стените бе покрит с графити. Изявяваха се пънк рок, хардрок и траш метъл групи.

Отегчени търсачи на таланти го посещаваха всяка вечер с надеждата да открият нещо, с което да оправдаят ниските си заплати. Обикновено не изтърпяваха дори една песен. За няколко минути се убеждаваха, че за пореден път на сцената са се качили бездарници. В Чикаго бе още по-трудно да се намерят талантливи музиканти, отколкото в Ел Ей или Ню Йорк.

Попи искаше да забележат Травис така, както го бе открила тя. Неочаквана находка в неочаквана обстановка.

Позвъни на всички агенти в града.

— Здравейте, обажда се Попи Алън от Ел Ей. Мисля, че се срещнахме преди година на „Монстърс ъв Рок“, когато работех със „Силвър Булет“. Не? Тогава може би е било на турнето на „Грийн Дрегън“? Както и да е, имам нещо за вас. Довечера и утре вечер в „Зейдърс“. Ограничена публика.

Заинтригуваните представители на компании винаги питаха: „За какво става въпрос?“ Попи загадъчно отговаряше: За нещо различно. Ще дойдат хора от „Уорнър“, Си Би Ес, Ар Си Ей, „Атлантик“. Да включа ли и вас в списъка?

„Разбира се“ — отговаряха те.

Беше малка невинна лъжа, нещо съвсем обичайно за този бизнес. В Ню Йорк или Ел Ей може би нямаше да се хванат, но в Чикаго нямаха по-важни ангажименти.

Травис свиреше седнал, с китара с адаптер. Нямаше пиротехника, както за „Силвър Булет“. Попи знаеше, че за него подобни ефекти биха били излишни.

Преди края на изявата вече стискаше куп визитни картички.

Втората вечер имаше повече публика. Присъстваха същите търсачи на таланти, но и шефовете им, долетели от Ню Йорк. Попи бе широко усмихната. Старият принцип „мухи на мед“. Видели един от друг, важните клечки се надпреварваха да предлагат услугите си.

Уреди на Травис Джаксън договор за три албума с „Музика рекърдс“, който бе подписан в дванадесет часа на третата вечер в Чикаго. На връщане пътуваха в първа класа.

Травис Джаксън се превръщаше в звезда и тя го убеди, че веднага трябва да започне да се държи както подобава.

Конгресменът Хенри Леклерк седеше на масата и се опитваше да се съсредоточи. Съобщиха му добри новини. Статистиката сочеше, че рейтингът му нараства, а този на опонентката му се срива.

— С шестнадесет пункта нагоре от август насам, Хенри.

— Критиките за възгледите ни за отбраната никога не издържат. Тя дори заяви, че военнослужещите получават твърде високо възнаграждение.

— Мисля, че сме в доста по-добра позиция. Екипът й все по-трудно намира средства за кампанията. Получили са само едно голямо дарение от „Текс Ойл“ и сигурно са отчаяни.

— Аха — разсеяно каза Леклерк.

Вечеряше с „Тримата Студжис“, както шеговито ги наричаше. Кийт Флин, Джейкъб Харви е Тим Грийнууд. Те се занимаваха с проучванията и цифрите тя се грижеха за „образа в медиите“.

Очевидно кампанията му за Сената имаше добро начало. Но Леклерк не се интересуваше от това. Мислеше за Попи Алън. Не бе престанал да мисли за нея от шест месеца. Не разбираше.

Беше страхотна. Неотразима. Но какво от това? Много жени бяха добри в леглото. Хенри бе на мнение, че няма лоши партньорки, а само мъже, които не умеят да разпалват желание у любовниците си. Всяка жена бе способна да изпита животинска страст и да стене и драска, стига да попадне на подходящ мъж.

Бе самоуверен до степен на арогантност и имаше основания.

Леклерк обичаше жените. Дори нямаше предпочитания към определен тип. Харесваше и ниски, закръглени момичета, и слаби, аристократични върлини. Ако бяха и остроумни и страстни, бяха тъкмо за него. Бе излизал дори с невзрачни госпожици, защото често те се оказваха най-страстни между чаршафите, стенеха, притискаха и драскаха.

Най-доволен се чувстваше с жени, които го ненавиждат. Сред тях имаше и политическа съперница. Беше я прелъстил и довел до див екстаз, часове наред бе подвластна на ласките му. Леклерк обичаше да възбужда жените. Повечето мъже не си падаха по дългата любовна игра, а после се питаха защо момичетата им лежат отпуснати като пудинг с тапиока. Той галеше, целуваше, разпалваше неудържима страст с езика и ръцете си.

Попи бе зашеметяваща, но нима всички не бяха такива? Интелигентна, но той излизаше само с интелигентни жени. Красива… но…

Бе полудял. Напълно бе загубил ума си по една хлапачка на двадесет и няколко години.

Най-странно се бе почувствал, когато се бе опитал да я сравни с другите си любовници. Не бе могъл. Сякаш любимото му занимание в свободното време вече му се струваше пошло.

Мислеше не толкова за изживяванията си с Попи Алън в леглото, а за разговорите. Беше дяволски интересна събеседничка, за разлика от всички хора, с които бе говорил напоследък. Нейният малък свят бе безкраен извор на живот. Хенри Леклерк слушаше Моцарт. „Металика“ бяха на светлинни години от съзнанието му. Но го бе покорил нейният хъс, жар и непоколебима амбициозност.

— Знаеш ли какво би било от полза, Хенри? Портвайн?

— Да, благодаря — отвърна той.

Наляха последните капки „Кокбърн“ в чашата му.

— Дама, която можем да представим като твоя съпруга.

— Или поне годеница.

— Но подходяща. Трябва да бъде подходяща, Хенри. Не жена с минало…

Леклерк остана неподвижен за миг, а след това кимна.

— Разбирам.

Но от това нямаше полза. Трябваше да я види отново. Да поговорят, да я огледа. Мисълта за нея бе натрапчива. Щом я съзреше от плът и кръв, тя щеше да престане да бъде неговата млада богиня и спокойно щеше да продължи живота си.

— Трябва да тръгвам, господа — каза той.

Реши да узнае малко повече за Попи Алън. Може би да се срещнат и дори отново да преспят заедно. Само за да се отърве от спомените за нея.

Четиридесет и първа глава

За шест месеца животът на Дейзи коренно се бе променил. Книгата й имаше голям успех. Приходите бяха значителни и „Артемис“ настояваха да продължат договора й. Тед Елиът водеше нови преговори за аванс. Хонорарите й вече бяха шестцифрени суми.

Реши да направи нещо специално с парите си.

— Имам подарък за вас — каза Дейзи. — Влизайте.

— Скъпа — възрази майка й, — глупаво е, няма нужда да ни правиш повече подаръци.

— Просто ми доставете това удоволствие — промълви тя с умоляващ тон.

— Добре — въздъхна баща й.

Дейзи сложи превръзки на очите им. Родителите й тромаво се качиха на задната седалка на колата й. Беше лъскаво зелено бентли и возеше гладко, сякаш гумите не докосваха пътя.

„Лимоновата горичка“ бързо се бе превърнала в бестселър. Вече бяха продадени близо милион копия. Около нея се бе събрала цяла свита съветници: счетоводител специалист, брокер, мениджър по финансовите въпроси. Беше си купила луксозен апартамент с модерни удобства, мансарда на нова сграда в Кемдън. Гардеробът й бе пълен с маркови тоалети и вече членуваше във всички престижни клубове в Лондон — „Грюшо“, „Сохо Хаус“ и кой ли не.

Дейзи се чувстваше на седмото небе. Вихрушката от промоции, срещи с читатели и пресконференции бе непрестанна и едва намираше време да работи върху продължението. Парите и успехът преобразяваха живота и това бе толкова приятно.

Тази сутрин щеше да изживее най-вълнуващите мигове.

Дейзи натисна газта и се понесе като Найджъл Менсъл по пътищата на Съсекс и тесните криволичещи алеи между дървета, чиито клони хвърляха шарена сянка върху асфалта. Бе замаяна от радост. Ако имаше нещо, което най-много би искала да направи за родителите си, то бе именно това.

— Колко остава, Дейзи? — попита баща й.

Тя завъртя волана и зави наляво по познатата чакълена пътека.

— Стигнахме. Не поглеждайте, преди да слезете от колата — изскочи навън, отвори задната врата, помогна им да застанат с лица към къщата и свали превръзките. — Изненада!

Стояха пред стария си дом. В гаража до ябълковото дърво бяха паркирани два мерцедеса, червен за баща й и сребрист за майка й.

— Не разбирам — колебливо каза госпожа Маркъм.

Но съпругът й се бе досетил.

— О, Дейзи! — каза той и се подпря на колата.

— Наложи се да платя с десет хиляди повече, за да я откупя — каза Дейзи. — Кабинетът ти е боядисан в оранжево и сам трябва да се погрижиш за това, но къщата отново е ваша. Всъщност е собственост на семеен тръст, така че и да искате, не можете да я дадете на банката.

Майка й избухна в плач.

„Беше един от най-щастливите моменти в живота ми“, каза си Дейзи, когато се прибра у дома. Играчките, славата, всичко бе опияняващо, но преходно. Единственото й значимо постижение бе това, че бе успяла да направи нещо за родителите си.

Тогава защо изведнъж се почувства толкова потисната?

Апартаментът й изглеждаше безупречно. Чистачката идваше всяка сряда. Дейзи бе избрала седефена цветова гама. Свали обувките си, пристъпи по мекия килим към светлия диван и се настани до единия от огромните прозорци с великолепен изглед към високите лондонски здания. Последните лъчи на залеза чезнеха от небето. Червеникавите жилки върху тъмносиния фон ставаха все по-тънки. „Здрачът навява тъга“, помисли си Дейзи. Имаше шумоизолация и бръмченето на автомобилите отвън не я смущаваше. Виждаше само неонови надписи, улични лампи и жълтеникави фарове, непрекъснат поток от изкуствена светлина. Имаше малка сребърна ваза с бели рози, които изпълваха апартамента й с ухание.

Обикновено по това време на деня Дейзи отваряше бутилка бяло вино, включваше компютъра и сядаше да попише. Вече бе съставила план за главите на „Портокаловият цвят“, така щеше да бъде озаглавена следващата й книга, но тази вечер нямаше настроение за работа.

Искаше й се да заплаче. Защо ли? Каква причина имаше? Всичко в живота й бе идеално. Струваше й се нелепо.

Взе брой на списание „Хелоу“ и го прелисти. Поредица клюкарски статии на първа страница не успяха да я разсеят.

А на втора бяха те. Естествено, нямаше подробности. Едуард не би позволил това. Бяха представени само като гости: сватбата на някакъв млад граф с американска манекенка, която бе имала късмета да се сдобие с благородническа титла.

„Господин и госпожа Пауърс“ гласеше надписът под снимката. Едуард изглеждаше внушително с официалния си костюм. Дали не е малко напълнял, запита се Дейзи. Дълго не можа да откъсне поглед от Едуина.

Слава богу, тя бе в Америка, когато се бяха оженили. Бе им изпратила картичка и подарък, чудесен комплект италианско спално бельо, и бе получила писмо от Едуард с покана им гостува в имението, но не го бе виждала, откакто бе напуснала Оксфорд.

По-важното бе, че досега не бе виждала Едуина. „Не се заблуждавай — каза си Дейзи с огорчение. — Тази жена съвсем няма вид на сухарка. Прелестна е“.

Едуина Пауърс имаше дълги руси коси, аристократичен нос сини очи и фигура на модел. Бе въплъщение на хладната, благородническа красота, далеч от неизисканите пищни форми Нат Дейзи. Приличаше на Гуинет Полтроу. Със също толкова слабия Едуард изглеждаха идеална двойка.

Сърцето на Дейзи се разтуптя. Зави й се свят и бе на път да изпадне в паника. Списанието падна от ръцете й на пода, а по бузата й се търкулна сълза.

Господи! Все още бе влюбена в него.

Събуди се рано, след неспокойна нощ, и залитайки, тръгна към банята. Бе огромна, като в луксозен хотел, със снежнобял мрамор на пода, парно отопление, джакузи и безброй ароматизирани свещи около ваната, но тази сутрин нищо не би могло да я ободри.

Чувстваше нужда да види Едуард. Макар и с венчална халка. Все пак, когато човек прекара дълго време далеч от някого, започваше да го идеализира. В мислите си бе издигнала Едуард Пауърс на пиедестал.

Дейзи влезе в душ кабината със сини плочки на златисти маргаритки, остроумно хрумване на специалиста по вътрешен дизайн. Душът бе троен и струите масажираха гърба й. Горещата вода отпусна напрегнатите й рамене. Старателно изми косите и тялото си със скъп шампоан и душ гел, подсуши ги с пухкава бяла хавлия, оформи прическата си с четка и сешоар и облече най-хубавия си тоалет, но и това не й помогна да се почувства по-добре.

Поне можеше да прикрие тъмните кръгове под очите си с фон дьо тен. Очите й бяха зачервени, а кожата изсъхнала от стреса, но това нямаше значение. На всяка цена трябваше да се види с Едуард.

Дейзи сложи слънчеви очила. Така бе по-добре. Бе избрала пола от тъмносиньо кадифе и бяла копринена риза и ги бе съчетала с огърлица от бледосини перли, която си бе купила в Манхатън, лек грим и парфюм „Амариж“.

Беше красива. По-красива от Едуина? Може би не. Определено й липсваше аристократичното потекло. Критично огледа извивките на тялото си. Ханшът й бе стегнат, но все още издуваше полата отзад… а гърдите й, е, поне вече не се опитваше да ги прикрива. Имаше тънка талия, силни бедра, но без тлъстини, а ръцете й бяха като изваяни. Съсредоточи се върху косите и кожата си. Матов оттенък, тъмни кичури… И вълчи очи, скрити зад тъмните стъкла…

Зададе си въпроса какви ли са биологичните й родители.

Но не размишлява дълго върху това. Истинското й семейство живееше в Съсекс. Все пак би се обзаложила, че родната й майка има интересни гени…

Дейзи отиде до телефона и набра домашния номер на Едуард. Не бе изненадана, че все още го помни наизуст.

Женски глас каза:

— Ало?

Сърцето на Дейзи щеше да изскочи. Едуина. Постара се говори спокойно.

— Добър ден, Едуина ли е на телефона?

— Да. Кой се обажда?

— Здравей, Едуина. Аз съм Дейзи Маркъм — каза тя, без да издаде смущение. — С Едуард бяхме приятели в Оксфорд.

— Дейзи Маркъм! Разбира се. Известната писателка, колко вълнуващо. Едуард е в градината, почакайте само момент, го повикам…

Дейзи стисна слушалката така силно, че кокалчетата на пръстите й побеляха. Струваше й се, че всеки момент ще я изтръгне. Едуина не се бе държала надменно, грубо или…

Едва не припадна от ревност.

— Дейзи! — гласът на Едуард издаде топлота. — Радвам се те чуя отново.

— Извинявай, че не се обадих по-рано — каза тя. — Бях твърде заета.

— Разбира се, животът ти е вълнуващ. Постигна страхотен успех.

— Ще се видим ли за по едно питие?

— С удоволствие. Кога?

— Днес?

Едуард извика:

— Скъпа… — закри слушалката. След миг отново заговори: — Уина не може днес, какво ще кажеш за утре?

— Утре заминавам на турне — излъга Дейзи. — Не може ли да се видим само ние двамата? Бих се радвала да ми разкажеш за себе си.

Последва пауза. Дейзи затаи дъх.

Едуард отново заговори:

— В три и половина устройва ли те? В клуба?

— Чудесно — Дейзи въздъхна с облекчение. — Зная къде е. До Чаринг Крос. Ще се видим там.

Обликът на „Джъглърс“ бе точно такъв, в каквато обстановка винаги си бе представяла Едуард. Изискан, дискретен, уединен и много, много луксозен. Помещаваше се в къща от времето на крал Джордж, в сърцето на Ковънт Гардън, и имаше двор, пълен с ролс-ройсове, пазач в кабина на портала и красива ограда от ковано желязо. До входа бе поставено керамично пано с издълбан надпис, който гласеше, че в тази къща е живял Дизраели. Когато влезе във фоайето, Дейзи видя каменен подиум и табло с имената на всички членове на клуба, загинали във Втората световна война.

— Мога ли да ви помогна, госпожо?

Униформеният администратор хладно й се усмихна.

Дейзи учтиво отвърна:

— Имам среща с господин Едуард Пауърс.

— А, да. Господин Пауърс. Разбира се, госпожо. Очаква ви в приемната. Третата врата вляво.

Стените на приемната бяха облицовани с тъмночервен плат, а покрай тях бяха подредени столове, кресла и дивани, вероятно антики от епохата на Регентството. Висяха портрети на мъже с костюми и няколко картини на дами, седнали до масички с чаши и пури в ръка, наведени една към друга, сякаш си шепнеха.

Дейзи огледа помещението. Най-сетне го видя, висок и елегантен, както винаги с костюм от три части. Беше се настанил на кресло с кожена тапицерия в бургундскочервено, на което без съмнение бяха седели стотици джентълмени като него.

Щом я зърна, Едуард скочи на крака. Приближи се с широка усмивка и я посрещна с топло ръкостискане.

— Безкрайно съм щастлив да те видя, Дейзи.

— Здравей, Едуард — каза тя и го целуна по бузата. Дали наистина го видя леко да се изчервява? През тъмните стъкла на очилата не би могла да каже.

— Ела и седни — Едуард се върна до тъмночервеното кресло, изчака, докато тя седна на махагонов стол от деветнадесети век с тапицерия от златиста коприна, и отново зае мястото си.

— Нещо за пиене, госпожо?

Безшумно се бе приближил сервитьор.

— Чаша чай, с удоволствие. „Лапсанг“, ако имате.

— Разбира се, госпожо.

— Толкова се радвам, че си тук — каза Едуард и я огледа от главата до петите. — Много си отслабнала, Дейзи. Следващия път, когато се къпеш, ще изтечеш в канализацията.

— Престани да ми се подиграваш — смъмри го тя и почувства как напрежението й отчасти се разсея. Сякаш се бяха видели вчера. В неговата компания се чувстваше спокойна и готова да води непринуден разговор с часове. Струваше й се, че им е писано да бъдат заедно и едно дребно неудобство като брака му не би могло да им попречи.

— Жалко, че заминаваш! Нямам търпение да те запозная с Уина. Ще ти хареса, много е мила.

— Наричаш я Уина? — глуповато попита Дейзи. Галени имена! Не можеше да го понесе.

— Едуард и Едуина звучи твърде странно — „така е“, помисли си Дейзи. — Но кажи ми как се чувстваш като богата и известна личност? Впрочем знаех си, че е само въпрос на време да постигнеш това — учтиво добави той.

— Фантастично — весело отвърна тя. — Харесва ми. Откупих старата къща на родителите си.

— Това е чудесно — каза Едуард с искрено въодушевление и топлота. — Радвам се, че си успяла.

Сервитьорът донесе чая й и го наля в чаша от фин порцелан. Цялата обстановка бе толкова изискана и официална. Дейзи изпита желание да запрати малкия съд към някое от мрачните лица на портретите и да разтърси костеливите рамене на Едуард. Нима той не разбираше? Бе направил грешка, убедена бе в това.

— И аз се радвам — каза тя. — Но стига толкова за мен. Книгите и книгоиздаването са скучни неща. Разкажи ми за вас с Уина. Много бързо се оженихте, Едуард. Бях изненадана.

— Всъщност и аз — сви рамене. — Но когато човек срещне половинката си, няма смисъл да отлага. Осмелявам се да кажа, че бих предложил на теб, ако ми бе дала и най-малко насърчение.

Весело се засмя.

Страните на Дейзи пламнаха.

— Е, не мислиш ли, че хората могат да се променят? Че не бива да се постъпва прибързано? Аз съм убедена, че съм се променила.

Не обърна внимание на намека й. Дали бе нарочно, или просто не го бе схванал?

— Според мен никак не си се променила, стара приятелко.

— Напротив — упорито възрази Дейзи.

— Да, станала си твърде слаба. Но с Уина просто си паснахме. Харесваме едни и същи неща, имаме еднакъв произход и амбиции, католичка е и е хубавица. Какво намира в кльощак като мен, не зная. Но сме невероятно щастливи. Предполагам, че с всички младоженци е така — каза той с чаровна свенливост.

— Разбирам — Дейзи се усмихна насила. — Е, това е страхотно. С какво се занимава Уина?

— С какво ли? Поддържа ред в къщата. Дава менюто на готвача. Нали знаеш. А, имаш предвид работа? Не, не работи. Не е необходимо, имаме достатъчно пари, а и предпочитам да бъде край мен.

— Не предполагах, че си от мъжете, които държат съпругите си в подчинение — каза Дейзи.

— Мили боже! Никой не би могъл да държи Уина в подчинение — Дейзи долови насмешка в начина, по който говореше за нея. — Ако поиска да се захване с нещо, не бих я спрял, но не е изразила подобно желание и не са ни нужни повече пари, така че, според мен, няма смисъл.

— Предполагам, че си прав.

Дейзи бе принудена да се съгласи. На гърлото й бе заседнала буца, но се опита да я разсее с глътка чай. „Смени темата, смени темата!“, каза си тя.

— Срещаш ли често някого от Оксфорд?

Двадесетина минути разговаряха за незначителни неща, докато Дейзи реши, че е време тактично да си тръгне.

— Е, беше ми приятно, че отново се видяхме — каза тя. Този път не го целуна, а само стисна ръката му.

— Аз също. За къде ще пътуваш?

За миг го изгледа с недоумение, но си спомни какво извинение бе измислила.

— А, за Ню Йорк. Ще обиколя магазините.

— Приятно прекарване. Скоро трябва да дойдеш да се запознаеш с Уина. Може би ще се наложи да ни гостуваш у дома, защото пътуването дотук не й е особено приятно.

— Защо? Повече й харесва в провинцията? — попита тя.

— Определено — отвърна Едуард. — Както и на мен.

Дейзи се гордееше със себе си. Успя да повика такси и да измине пътя до апартамента си в Северен Лондон, без да избухне в плач.

Едуард имаше щастлив брак и никога, никога нямаше да бъдат заедно.

Но не можеше да приеме това. За нищо на света. Нали той бе казал, че е искал да й направи предложение? Едуард бе единственият в Оксфорд, който я бе обичал заради самата нея и я бе карал да се чувства не като дебелата Дейзи, а като пълноценна личност. Едуард й бе опора, когато Брад се бе оженил, Едуард й бе помогнал, когато бе загубила апартамента си. Едуард бе нейният закрилник, нейният идеал, нейната съдба…

Всичко бе възможно. Трябваше да има начин нещата да се променят. Не биваше да остават така!

Не можеше да мисли нито за срещата с редакторката си утре, нито за родителите си, дори й се струваше непоносимо да бъде в една и съща държава с Едуард. Раната бе твърде прясна. Беше му казала, че заминава, нали? Ню Йорк? „Защо не, по дяволите? — помисли си Дейзи. — Работя и мога да си го позволя“.

Позвъни на туристическата си агенция. След десет минути имаше резервирано място за полет в първа класа до „Джей Еф Кей“ в осем часа следващата сутрин.

Четиридесет и втора глава

Самолетът се спускаше над Манхатън. Дейзи погледна през прозореца. Градът блестеше от топлото следобедно слънце. Бе седяла неподвижно шест часа, но полетът бе приятен и се чувстваше заредена с енергия. Радваше се, че ще прекара известно време далеч от Лондон.

— Мога ли да взема това, госпожо? — попита стюардът с чаровна американска усмивка.

Дейзи побутна високата си кристална чаша.

— Разбира се.

Не пиеше много по време на полет, но бе поискала две чаши шампанско малко преди кацането, за настроение.

— Среща със специален човек ли имате?

Дейзи се замисли.

— Може би — каза тя.

Странно бе да дойде тук без планове. Бе резервирала стая във „Виктрикс“, за който се твърдеше, че е най-великолепният хотел в един град, прочут с луксозните си хотели.

Не бе разочарована. Оказа се висока сграда в стил „арт деко“ с прекрасен изглед към Сентръл Парк. Докато попълни формулярите за регистрация и разгледа разкошното фоайе с мраморни колони, фонтани и саксии със зелени растения, багажът и бе отнесен и когато се качи с асансьора на двадесет и третия етаж, вече я очакваше в стаята й, до голямото двойно легло. През огромните прозорци се виждаше слънцето, което вече се спускаше зад короните на дърветата в парка и високите сгради на Манхатън. Имаше скъп килим, мебели, напомнящи за епохата на Регентството, вана, достатъчно голяма, за да плува в нея, работеща камина и толкова факс апарати, че би могла да управлява цяла бизнес империя.

Дейзи взе ароматна узряла нектарина от купата с плодове и отхапа. Беше превъзходна, точно както бе очаквала.

Е, ако целта й бе да забрави Едуард Пауърс, бе дошла на най-подходящото място.

Влезе в банята, облицована с мрамор, за да вземе душ. Имаше предостатъчно безплатен шампоан и лосиони. Чудесно. Щеше да се почувства ободрена и готова да прекара една приятна вечер навън.

„Какво от това, че не познавам никого?“, дръзко си каза тя. Живееше в деветдесетте. Една жена можеше да влезе сама в заведение, без да се смущава. Щеше да поговори с администратора. В хотел като този навярно можеха да й препоръчат добри развлечения.

Веднага щом седна до бара, усети, че всички мъже гледат към нея.

В списанията се говореше, че в Ню Йорк е истински кошмар. На всеки пет необвързани жени се падал по един свободен мъж, така че младите госпожици и отчаяните разведени жени трябвало да се състезават за малкото останали заклети ергени.

Това не безпокоеше Дейзи. Сърцето й вече бе разбито и нямаше смисъл да мисли за каквото и да е бъдеще. Знаеше, че изглежда добре, и разполагаше със собствени пари. „Ако ме харесат, добре, ако не, страхотно“, помисли си тя и избра табуретка точно в средата на бара.

Беше в „Льо Спинас“, изключително луксозен ресторант в центъра на града, обзаведен като Версай и почти толкова скъп. Предястията струваха двадесет долара, а чаша вино бе почти на същата цена. „Не съм дошла тук, за да бъда пестелива, за бога“.

Предизвикателно погледна множеството господа с костюми, които се взираха в нея. Бе изправила косите си и облякла семпла рокля от сребрист шифон, която чудесно се съчетаваше с цвета на очите й, жилетка от сива дантела, сандали и кашмирена бледорозова пелерина, която бе оставила на гардероба. В кадифената си чанта имаше билети за „Клетниците“ и бе решила да пийне коктейл и да хапне нещо преди постановката. За каква ли я смятаха тези мъже? Елитна проститутка? Вероятно някои от тях предполагаха, че е такава.

„Е, всички вървете по дяволите“, каза си Дейзи и приветливо се усмихна на барманката. Започваше да се превръща в мъжемразка.

— „Кин Роял“, ако обичате — поръча Дейзи, когато момичето престана да обслужва бизнесмените със златни часовници, които седяха до нея.

— Разбира се, госпожо — защо всички американци се обръщаха към нея така официално? Започваше да се чувства като кралска особа. — Само ми покажете документ за самоличност, ако обичате.

Дейзи примигна. Документ за самоличност? О, разбира се, американците не сервираха алкохол на хора под двадесет и една години. Глупав пуританизъм.

— На двадесет и три съм — услужливо каза Дейзи.

— Вярвам ви, госпожице, но трябва да видя документ за самоличност.

— Например?

— Шофьорска книжка, паспорт.

Дейзи започна да се изчервява. Привлече вниманието на доста хора. Това нямаше нищо общо с дръзките й намерения да се позабавлява сама в Ню Йорк. В погледа на барманката не се долавяше и най-малък признак за снизходителност. „Злобарка“, помисли си Дейзи.

— Слушайте — убедително заговори тя. — Не съм американка, така че не нося шофьорската си книжка, а паспортът ми е в хотела…

— Съжалявам — каза барманката и се обърна.

Лицето на Дейзи пламна. Не можеше да повярва. Бе облечена така, а щяха да я изхвърлят от бара. Всички я зяпаха. Искаше да си каже, че е просто дребно недоразумение, но гореше от срам. Трябваше да стане от табуретката и да си тръгне, но не помръдна.

— Кейти — каза плътен басов глас до нея.

Барманката веднага се завъртя.

— Да, господин Сорен?

— Младата дама е на двадесет и три години. Мога да гарантирам за нея.

Дейзи погледна мъжа, който бе заговорил. Бе около тридесет и пет годишен, със загар и мускулесто тяло, скрито под тъмносив костюм. Имаше тъмноруси коси, скандинавски черти и осанка на викинг.

— Разбира се, господин Сорен.

Беше привлекателен, но Дейзи не желаеше съжалението на някакъв богат сноб. Чувстваше се дълбоко унизена:

— Не познавам този човек — рязко каза тя и слезе от табуретката.

Момичето се поколеба и погледна Сорен, сякаш очакваше знак как да постъпи.

— Не се познаваме, все още — нехайно каза Сорен. — Но мога да ви уверя, че е на двадесет и три години, защото това е Дейзи Маркъм.

Дейзи застина с поглед, прикован в него.

— „Кин Роял“ — каза момичето — веднага, за сметка на заведението. Извинете за неудобството, госпожо — смутено се обърна към Сорен. — Господин Сорен, надявам се, че не съм обидила никого…

„Кой е този мъж, за бога?“, запита се Дейзи. Да не би ресторантът да бе негова собственост?

Казваше се Магнус Сорен. Правилно бе предположила, че е скандинавец. Бе роден в Швеция, но от десет години работеше в Ню Йорк и бе получил американско гражданство.

— Компанията ми работи в областта на медиите. Имаме широки интереси, свързани с книгоиздаване, кино, телевизия и няколко списания. Старая се да се съобразявам с новите тенденции. Миналия месец предизвикахте голяма сензация. Често чета подобни материали. Видях снимката и биографията ви и бях впечатлен — суховато завърши той.

— Не мога да повярвам, че сте запомнили лицето ми от една снимка — каза Дейзи. — Е… благодаря.

— Съгласието ви да пийнем заедно е достатъчен израз на благодарност.

— Не ме попитахте какво правя тук сама — изтъкна тя.

— Защото не е моя работа.

Дейзи повдигна чашата си към него.

— Много сте тактичен.

Той избухна в смях.

— А вие сте много забавна.

— Щях да ходя на театър — каза Дейзи — след вечерята, за която нямаше да остана, ако не ми бяха донесли „Кин Роял“.

— А аз тъкмо щях да се прибирам у дома след дълга и скучна делова среща. Какво щяхте да гледате?

— „Клетниците“.

— Но това е твърде класическо. Не сте от типа момичета, които обичат класика. Струва ми се, че повече би ви допаднало „Чикаго“. Може би ще ви убедя да промените плановете си и да отидем заедно.

— Разбрах, че е невъзможно да се намерят билети — каза Дейзи.

— Няма невъзможни неща, освен „Ред Сокс“ да спечелят световна титла — Сорен извади мобилния си телефон. — Извинете ме за момент — проведе кратък разговор с някого и отново се обърна към нея. — Готово, имаме места в ложата.

— Впечатлена съм — сподели тя.

— Добре — усмихна се той. — Именно това е целта.

— Как се казва компанията ви? — попита Дейзи.

— „Сорен Ентърпрайсиз“.

Излязоха от театъра в девет. Представлението истински й бе харесало, но бе изтощена и й се струваше, че ще заспи права.

Сорен бе направил някаква магия, за да уреди места в ложата. Бяха пропуснали вечерята, но покрай тях често минаваха сервитьори, които носеха табли с малки сандвичи от черен хляб с пушена сьомга, сребърни кани с охладено шампанско, миниатюрни пици и хайвер.

Дейзи с интерес следеше действието и Магнус не се опитваше да я заговори. Чувстваше се малко нервна, защото това бе истинска среща с мъж, влиятелен почти колкото Руди Джулиани, а още преди антракта бе започнала да клюма.

— Изглеждаш много уморена — отбеляза Сорен. — Да повикам ли шофьора си, за да те откара?

— Ще издържа до края — заяви Дейзи. — Сега е моментът да опиташ късмета си с мен, а? Нямам сили да се съпротивлявам.

Леко залитна, докато говореше.

— О, не! — намигна й той. — Не би било забавно. Искам жените да ми казват „да“, когато са с напълно ясно съзнание.

Все пак не би се изненадала, ако се бе опитал да пофлиртува с нея, когато се качиха в лимузината, лъскав черен звяр, който ги чакаше отпред след края на спектакъла. Но той просто нареди на шофьора да кара към „Виктрикс“.

— Когато поспиш, ще се почувстваш по-добре — подаде й визитна картичка със златист надпис и тя я пъхна в чантата си. — Обикновено не чакам момичето да ми се обади, но ако имаш настроение да хапнем заедно утре, позвъни ми. Зная един чудесен ресторант.

— Благодаря — сънено отвърна тя.

Лимузината спря пред хотела и Сорен помогна на Дейзи да слезе. Целуна ръката й.

— До утре — каза той.

— Много сте самоуверен, господин Сорен — отбеляза тя.

— Да — съгласи се Сорен и отново се качи в лимузината.

Дейзи се дотътри до асансьора, качи се в стаята си, със сетни сили се съблече, просна се върху покривката на леглото и моментално заспа.

На сутринта се събуди рано, когато през прозореца едва започваше да нахлува светлина. За миг не можа да си спомни къде се намира, но постепенно всичко изплува в съзнанието й. Питието… Магнус Сорен.

Бавно се усмихна. Господи, колко романтично. Магнус Сорен, а? Спомни си колко бе привлекателен и галантен. Но не можеше да бъде сигурна, че е такъв, защото вечерта разсъдъкът й бе замъглен от алкохола.

Усещаше хлад. О, да, дори не бе успяла да се пъхне под завивките. Лежеше гола. Това означаваше, че не е могла нито да изтрие грима си, нито да измие зъбите си. Изтича до банята да провери как изглежда. За щастие не бе твърде зле. Бързо напълни ваната и почисти лицето си от размазания грим.

След като се изми, изсуши косите си и сложи нов грим, Дейзи разопакова багажа си. Облече елегантна бяла рокля на цветя, която стоеше чудесно с колан от крокодилска кожа и бели обувки. Беше свеж и секси тоалет. Усука косите си на френска прическа, сложи червило и руж и очерта очите си с молив, за да не изглеждат притворени. „Не е зле — каза си тя. — Полъх от шестдесетте“.

Дали бе достатъчно красива за Магнус Сорен? Разбира се. Извади визитката от кадифената си чанта.

Под името Магнус А. Сорен имаше надпис: Президент и главен изпълнителен директор на „Сорен Ентърпрайсиз“.

Беше едва седем сутринта, но в Англия вече бе обяд. Дейзи набра номера на Тед Елиът.

— Само за да си почина, Тед. Не, не изоставам с книгата. Кажи ми нещо, чувал ли си за фирма, наречена „Сорен“? — изслуша отговора му. — Добре. Просто любопитство. Ще поговорим, когато се върна.

Интересно. Явно Магнус Сорен бе постигнал всичко сам. Бе започнал с малка издателска къща в Стокхолм, а след това бе закупил рекламна агенция и империята му се бе разраснала. Смятаха го за преуспял млад предприемач, само на тридесет и седем години.

Бе понечила да попита дали е женен, но бе премълчала въпроса. Нямаше намерение да скача в леглото с първия срещнат. Единственият мъж за нея бе Едуард, а не Магнус Сорен. „От твърде висока класа е“, помисли си Дейзи.

Все пак не би било зле да има приятел… при това богат и влиятелен. Мъж, който да й бъде прикритие, докато търси начин да раздели Уина и истинския си любим.

Потупа с палец по визитката и взе решение да се обади. Наближаваше обяд, а бе гладна.

— „Сорен Ентърпрайсиз“ — каза женски глас с професионална учтивост.

— Бихте ли ме свързали с Магнус Сорен, ако обичате?

— Кой го търси? Ще видя какво мога да направя — уклончиво отвърна жената.

— Обажда се Дейзи Маркъм.

— Госпожице Маркъм — припряно заговори тя. — Разбира се, почакайте само момент.

Дейзи бе поласкана. Явно Магнус бе наредил, ако позвъни, да я свържат незабавно.

— Дейзи — каза Магнус. — Добре ли спа?

— Чудесно.

— Радвам се да го чуя. Да се срещнем в единадесет в „Бо Арт“, а?

— Добре — каза Дейзи.

— Идеално, до тогава! — каза Магнус и затвори.

Дейзи заби старателно лакираните си нокти в дланта си. Дали това не бе лудост? Дълбоко в себе си знаеше, че все още е влюбена в Едуард Пауърс.

Погледна стройното си тяло със съблазнителни извивки и красив тоалет и си спомни за онази вечер, в която дебелата Дейзи, която никой не харесваше, бе слязла с тромава походка от автобуса и момчетата й бяха дали оценка по десетобалната система. По дланите й изби пот само при мисълта за това. Кой я бе поканил на танц тогава? Кой я бе спасил? Едуард.

Сигурна бе, че той е съдбата й. Мъжът, който бе намерил в нея нещо привлекателно, когато бе дебело, грозно пате.

Понякога Дейзи се чувстваше като измамница. Бе свикнала да бъде отхвърлена, това бе в кръвта й. Писането я бе избавило, но не и от прокрадващото се чувство на неудобство. Нищо чудно, че отново се бе обърната към Едуард в Оксфорд, където никой друг не би й се притекъл на помощ. Със сигурност тогава я бе обичал. Но сега бе женен за друга.

Трябваше поне да опита да се отърси от тази обсебеност от него. Магнус Сорен бе динамичен в привлекателен. Може би трябваше да се възползва от шанса си. Не желаеше да си казва: „Съмнявам се, че ще се получи“.

Ресторантът „Бо Арг“ бе малко бижу на Ъндър Ийст Сайд, с градина и маси от ковано желязо. Когато пристигна Магнус я чакаше.

— На дневна светлина си също толкова красива — каза той, изправи се и я целуна по бузата. — Забележително.

Дейзи му се усмихна. И тя си бе помислила същото за него. Наистина бе невероятно чаровен. Очите му бяха тъмнозелени на кафяви петънца, а русите му коси контрастираха с широки рамене, мощен гръден кош и строги черти. За разлика от много американци, не носеше някакви аксесоари. Нямаше игла на вратовръзката нито пръстен с голям камък. На ръката му нямаше и венчална халка.

— Е, какво би препоръчал?

— Всичко — Магнус поиска меню. — Предлагат чудесна здравословна храна, ако си падаш по такава. Плодови салати, омлети от белтъци е ароматни подправки.

— Предполагам, че би трябвало да се храня здравословно — каза тя.

— Продължавай да спазваш сегашния си режим, защото какъвто и да е, очевидно резултатът е страхотен.

Дейзи се изчерви.

— Нали нямаше да ме сваляш?

— Разбира се, че ще те свалям — дяволито й се усмихна. — Дадох ти възможност да възстановиш силите си. Вече мога да открия сезона.

— Е — засмя се Дейзи, — благодаря, че ме предупреди.

— Ще поръчам хрупкав пържен бекон с домати, препечена филийка, пресен портокалов сок и кафе с канела — изрецитира той на сервитьора.

Това събуди апетита й.

— Същото.

— Мой тип момиче — когато сервитьорът донесе кана прясно изцеден сок, Сорен напълни чашите и вдигна своята за тост. — Мой тип момиче. Кажи ми нещо за себе си, което не бих могъл да узная, като чета цифрите за продадените копия от книгата ти. Имаш ли братя и сестри?

— Не, единствено дете съм. Всъщност съм осиновена — каза Дейзи.

След миг се запита защо бе споделила това. Беше нещо лично, за което никога досега не бе говорила.

— Интересно — той се вгледа в лицето й. — Никой не би могъл да го скрие от теб, разбира се. Имаш невероятни очи. Знаеш ли нещо за биологичните си родители?

— Не, защо? — попита Дейзи. — Никога не са търсили връзка с мен.

— Обяснимо — каза Магнус и учтиво премълча нещо, което се канеше да добави.

— Нямам нищо против да говорим за това — Дейзи бе забелязала, че се опитва да бъде тактичен. — Темата не ми е неприятна. Какво искаше да кажеш?

— Баща ми е бил осиновен. Дълго време не можеше да се примири.

— Аз никога не съм се замисляла — сподели Дейзи.

— Накрая откри, че баба ми и дядо ми са успели да го измъкнат от еврейско гето. И двамата са загинали по време на Холокоста. Донякъде се успокои, когато разбра, че истинските му родители са го обичали.

Дейзи бе впечатлена.

— Удивителна история.

Сорен поклати глава.

— Не исках да преминаваме към сериозни теми, поне до довечера — каза той.

— Значи ме каниш на вечеря? — попита Дейзи.

— Разбира се. Едва ли имаш други планове, но дори и да имаш, ще ги отмениш.

Поклати глава.

— Ти си много самонадеян мъж — отбеляза тя.

— Може би — усмихна се Магнус Сорен. — Разчитам повече на себе си, отколкото на съдбата.

Четиридесет и трета глава

Дейзи прекара вълнуващ уикенд с Магнус Сорен. Той бе въплъщение на американската мечта и на представата й за жител на Ню Йорк — властен, предизвикателен и безсрамно ексцентричен.

Думата „скромност“ явно липсваше в речника му. Возеше я в различни лимузини, а в неделя дори летяха с хеликоптер до имението му в Дъчес Каунти за обяд, на който готвачката му поднесе ястия, достойни да съперничат на специалитетите в най-скъпия нюйоркски ресторант. Искаше да й подари огърлица от огромни перли и настоя да поеме всичките й разходи, включително и сметката в луксозния хотел.

— Прекаляваш. Наистина прекаляваш — възрази Дейзи. — Престани, Магнус. Опитваш се да завъртиш главата ми.

— Грешиш, всичко това е крайно недостатъчно. Не ми даваш възможност да те поглезя, както бих искал.

— Не желая никой да ме глези — заяви тя.

— Това е недостатък, който трябва да преодолееш.

Седяха на балкона на къщата му в Дъчес и пиеха ментов ликьор. Здрачаваше се и Дейзи щеше да пренощува в имението, преди да отпътува на сутринта. Магнус й бе преотстъпил своята стая. Домът му й харесваше, беше старо здание, според американските представи, построено през осемнадесети век, а по-късно оборудвано със съвременни удобства. Магнус бе напълнил къщата с антики, много от които шведски, и това й придаваше провинциална атмосфера. Имаше конюшня, обширни ливади с люцерна и две кучета, остроумно наречени Кафявко и Жълтурчо. Кафявко бе отчасти териер, а Жълтурчо — отчасти лабрадор, бяха много игриви. Дотичаха до терасата и едва не събориха старинната масичка, върху която бяха чашите им.

— Ако дойде крадец, ще го ближат до задушаване — каза Магнус и почеса Кафявко зад ушите.

— Опитвали ли са се да те ограбят?

— Тук никой не краде. Хората държат дори колите си отключени.

Дейзи въздъхна.

— Имението ти е великолепно. Струва си човек да живее на пет часа път от града.

— С хеликоптер се стига само за двадесет минути — изтъкна Магнус.

Дейзи отпи глътка ликьор. Питието бе чудесно.

— Магнус, ти си невероятно богат и имаш какви ли не играчки.

— Да — усмихна се той. — Не е ли страхотно? Човек трябва само да купува и препродава компании, за да притежава всичко това — махна с ръка. — Естествено, би било хубаво да има с кого да го сподели.

— Дочух, че всеки уикенд си намираш компания.

— Не очакваш да живея като отегчен самотник, нали?

Дейзи се засмя.

— Поне си откровен.

Втренчи поглед в нея. Очите му сякаш я разсъблякоха и я накараха да почувства топлина между бедрата. Дейзи остави чашата си. Сега не бе моментът да проявява слабост. Магнус не бе за нея, не искаше да завърши уикенда в леглото с него, когато сърцето й принадлежеше на Едуард Пауърс.

— Слушай, Магнус… няма да спя с теб.

— Голямо разочарование — нехайно каза той. — Би било още по-голямо, ако беше убедена в това.

Дейзи настръхна.

— Убедена съм.

— Не. Искаш да кажеш, че няма да спиш с мен този уикенд. Но все някога ще се случи. Желая те и ще те спечеля — изрече тези думи с толкова сериозен тон, че Дейзи не знаеше накъде да погледне. — Не целя само да те вкарам в леглото си, въпреки че би било добро начало.

— Нима твърдиш, че би искал да се ожениш за мен? — сопна се Дейзи. — Стига, Магнус. Ти си млад, необвързан, богат и влиятелен.

— Забрави да споменеш, че съм и привлекателен.

— Вече призна, че обичаш жените — добави тя, без да обърне внимание на последната му реплика. Защо трябваше да му казва, че го намира за привлекателен? — Не желая да бъда поредното момиче, което се хвърля на врата на един милиардер…

— Не съм милиардер. Поне засега. Може би догодина, ако сделката за „Рейтън“ не се провали…

— … а после той си намира нова любовница, манекенка или нещо подобно. Парите ти не ме интересуват. Имам свои. Не съм богата колкото теб, но са ми предостатъчни. Освен това не искам да бъда… как се наричаше…

— Съпруга украшение или „бонбонче“ — услужливо предположи Магнус.

— Да. Точно.

Дейзи имаше неприятното чувство, че Магнус й се присмива, макар и да не издаваше звук.

— Имам кариера. Пиша романи. Добра съм и творбите се продават…

— Да, спомням си сведенията за продажбите.

— Възнамерявам да продължа да се занимавам с това. Работата е важна за духовното израстване, дори ако човек няма нужда от пари.

— Напълно съм съгласен. И аз мога да спра да работя.

— Тогава навярно разбираш защо би се чувствал по-добре с някоя друга.

— Бъди така добра и остави на мен да избирам с коя жена ще бъда — каза Магнус. — Отлично се справям сам.

Дейзи хвърли поглед към него. Бе съвършеният джентълмен. Не бе престъпление човек да парадира с това, което постигнал, а и той бе секси и умееше да я разсмива.

— Слушай, Магнус. Много си мил, но мисля, че трябва да бъда искрена с теб — въздъхна тя. — Влюбена съм в друг.

Дейзи летя до Лондон в първа класа. Това бе единствения разход, който покри сама. „Може би така е най-добре“, помисли си тя, докато й поднасяха чаша пресен портокалов сок. Трябваше да бъде внимателна. Имаше солидно състояние, но то не можеше да се сравни с това на Магнус Сорен. Следващия път когато се почувства потисната и се нуждае от почивка, би трябвало да избере някое по-евтино място, например Рим.

Определено не съжаляваше за уикенда, който бе прекарала. Трябваше да възвърне самочувствието си и Магнус много й бе помогнал. Бе постъпила честно с него, вместо да го използва въпреки голямото изкушение. Откровено му бе казала, че живота й има друг, с когото е твърдо решена да сподели съдбата си. Той не можеше да преодолее тази пречка и все пак бе настоял отново да се видят. Е, не бе могла да откаже. Магнус вече знаеше, че тя не е бъдещата госпожа Сорен.

Осъзна, че се надява наистина да й се обади. Сорен бе много забавен.

Когато пристигна в Англия, навън бе пълен мрак. Плати за таксито, влезе в сградата, където бе жилището й, и провери дали има поща.

— Никакви писма — каза портиерът Енрикес. — Но пристигна нещо много специално за вас. Почакайте само секунда.

Извади изпод бюрото си огромен букет тъмночервени рози.

— Ах — въздъхна тя.

— Преброих ги — портиерът й намигна. — Седемдесет и две. Прекрасни са. Кой ги е изпратил?

Дейзи не си направи труда да извади картичката.

— Магнус Сорен — каза тя.

— Кой е той?

— Просто приятел.

— Страхотен приятел! — отбеляза Енрикес. — Лека нощ, госпожице.

Магнус й се обади на следващия ден по обяд.

— Благодаря за розите, много са красиви.

— Седемдесет и две рози не могат да се сравнят с красотата на една „маргаритка“ — галантно каза Магнус.

Дейзи промърмори:

— Звучи ужасно. Като имената Кафявко и Жълтурко.

— Ти си тази, която умело борави с думите, нали?

— Благодаря ти, че се обади. Прекарах чудесно с теб — каза Дейзи.

— Не говори така, сякаш всичко е приключило. Следващата седмица ще бъда в Лондон. Тогава ще се видим.

— Магнус…

— Трябва да работя — каза той и затвори.

Дейзи поклати глава. Определено бе упорит. Всъщност не би преуспял толкова, ако не притежаваше това качество. Нямаше нищо против него, но й бе неприятно, че той губи времето си заради нея.

Седна пред компютъра си, включи го и започна да пише. Думите се занизаха като безкраен поток, както винаги когато бе истински вдъхновена. За известно време можеше да забрави и за Едуард, и за Магнус и да се потопи в света на новата си книга, където всичко се подреждаше така, както го бе замислила. Но дълбоко в съзнанието й се въртеше мисълта, че е време да се завърне в Англия, в реалността, и да започне да размишлява сериозно за Едуард Пауърс и как да го накара да прозре, че е взел погрешно решение…

Четиридесет и четвърта глава

— Донеси ми досието на Роуз Фиорело — каза Джейкъб.

— Досието й?

Ела стоеше на прага и нервно пристъпваше от крак на крак. Джейкъб бе връхлетял в офиса, бе преметнал палтото си върху един стол и веднага бе започнал да крещи нареждания. Никога не го бе виждала такъв. Гневен. Искаше й се да побегне.

— Да. Всички сведения, с които разполагаме. Направи проучване за нея. Поговори със секретарката на Дик Уайт. Искам подробности.

— Нещо нередно ли има, сър?

— Не знам — мрачно отвърна Джейкъб. — Но ще разбера.

Зимният вятър брулеше сградите в Куийнс. Краткото затопляне бе отминало и отново се бе възцарил обичайният за Ню Йорк безмилостен студ. Роуз стоеше с вкочанени ходила строителния обект. Нищо не можеше да я предпази от мраз в лютото време, нито скъпата кашмирена пелерина, нито пухкавата лента за уши или красивите кожени ръкавици. Не чувстваше пръстите на краката си.

Не помнеше друг толкова щастлив миг в живота си.

— Няма време за губене.

Бе избрала строителната фирма с конкурс и старателно проучване. Шефът се казваше Пол Игорски.

— Искам работата да бъде свършена за четири месеца.

— Това е почти невъзможно.

— Няма невъзможни неща, господин Игорски. Основна част от сградата ще остане непокътната. Трябва само да вдигнете ограда и портал и да направите козметичен ремонт. Фирмата ви има добра репутация.

Около петдесетгодишният Игорски погледна младата жена с недоверие. Нима бе възможно тази хлапачка да знае с какво се е захванала?

— Това е, защото строим качествено, госпожице Фиорело. Ако искате сградата да добие наистина приличен вид, ще отнеме време.

— Да. Четири месеца. Ще има премия за вас, ако приключите по-рано.

Той въздъхна. „Бог да ме пази от невежи!“

— Всички ни предлагат премии при по-ранно приключване. Това е стандартна практика. Но четири месеца…

— Не говоря за цялата бригада, а лично за вас — каза Роуз. — Погледнете през прозореца.

Той извърна глава натам и видя лъскаво червено ферари на паркинга. Завъртя очи.

— Ще видя какво мога да направя.

— Така си и помислих — отбеляза Роуз.

Камионите с инструменти вече бяха пристигнали и районът бе пълен с отпадъци от изпокъсани килими и счупени мебели. Непрекъснато влизаха и излизаха работници, като мравки в мравуняк. Електротехници, бояджии и дърводелци. Бе толкова въодушевена, че едва се сдържа да не грабне телена четка и да се включи в остъргването на чернилката, напластена върху ценния паркет.

Но имаше по-сериозни задачи. Качи се в колата си и тръгна за Манхатън. Можеше да остане тук цял ден, но ако човек заспеше на лаврите си, те биха могли да се превърнат в погребални венци.

— Заповядайте, господин Ротщайн — каза Ела. Наведе се над бюрото му, както винаги с разкопчани горни копчета на блузата. Сега бе големият й шанс.

Но за нейно огромно разочарование Джейк отново не я забеляза.

— Ето проектите, по които е работила Роуз. А това е цялото й досие.

Джейк прерови купчината.

— Какво има тук?

— А, някой друг с фамилия Фиорело. Просто въведох името във фирмената мрежа, за по-сигурно. Появи се всичко, което го съдържа. Предполагам, че има още някой…

— Благодаря. Свободна си — каза Джейк.

Дълго се взира в кратката бележка пред себе си и по гърба му пробягна хладна тръпка, която нямаше нищо общо със снежинките навън.

Посегна към телефона и набра личния номер на баща си.

— Здравей, татко, аз съм. Мисля, че имаме проблем.

— Разбира се, че я помня.

Уилям Ротщайн седеше в офиса на брат си и тлъстото му тяло почти изпълваше креслото, на което се бе настанил. Фред Ротщайн изглеждаше леко раздразнен. Племенникът на Уилям — Джейкъб, имаше мрачно изражение.

Много шум за нищо. Джейкъб бе млад и отдаваше твърде голямо значение на всичко. Уилям знаеше, че племенникът му го ненавижда, но това не го безпокоеше. Той бе просто разглезен хлапак, който се смяташе за нещо повече от хората, които му осигуряваха охолен живот.

— Трябваше да я видиш, Фред. Страхотен задник.

— В този град е пълно с такива.

— Зная, но тази… — Уилям навлажни месестите си устни с език — … съвсем млада, на около шестнадесет. Изглеждаше като модел, но с готини гърди. Беше готова на всичко, за да спаси мизерната дупка на баща си. Вбеси ме, защото се опита да ме изнудва.

— Трябваше да я напляскаш. Или да предприемем по-крайна мярка.

Джейкъб се бореше със себе си. Искаше да каже на баща си да престане да говори така за Роуз. Но все пак тя бе враг.

— Трябваше — Уилям сви рамене. — Добре, но щеше да ни създаде проблеми. Заплаши, че ще се обърне към пресата. Щеше да стане скандал заради някакво маце.

— Тогава какво направи? — попита Джейкъб.

— Какво мислиш? Накарах я да си тръгне с подвита опашка. Изгонихме баща й без обезщетение — Уилям всмука от пурата си и изпусна дим на кръгове. — Трябваше да се примири. Проклети наематели! Въобразяват си, че могат да попречат на проекти за милиони долари. Да оставим жалките им магазинчета за цветя и кафе на партерите и да ремонтираме останалата част от сградите — Фред кимна на брат си. — И аз бих постъпил така.

— Мисля, че оттогава е таила в себе си жажда за мъст. Затова се държеше толкова студено с мен в университета, а после се промъкна тук като стажантка. Предполагам, че се е опитала да копира информация.

Лицето на Фред Ротщайн издаде тревога, но само за миг.

— Вероятно. Но какво от това, синко? Какво може да ни стори една хлапачка на двадесет и няколко години? Все пак следващия път, когато искаш да свалиш някоя мацка, не я води в компанията. Ясно ли е?

— Да, сър.

Фред изпита задоволство, когато видя сина си виновно да навежда глава. Господин Всезнайко-младши бе хванат в крачка.

— Тя не представлява заплаха за нас, Джейк. Жените не могат да ни създадат други неприятности, освен дело за бащинство. Баща й е неудачник — сви рамене. — Негов проблем.

Джейкъб се изправи.

— Ще проверя до какво се е докопала.

— Не се тревожи прекалено много — каза Фред Ротщайн. — Стегни се.

Джейкъб не бе убеден, че няма за какво да се безпокои. Върна се в офиса си и позвъни на Ела.

— Да, сър.

— Поискай от някого справка за собствениците на имоти. Всичко, до което се добереш. Искам да разбера какво притежава Роуз Фиорело и къде. Някой да ми съобщи това най-късно след половин час.

— Да, сър.

Джейкъб внимателно изслуша отговора. Това, което чу, никак не му хареса.

„Как съм могъл да проявя такава глупост?“

Личната му лимузина го откара до „Рего Парк“. За няколко минути шофьорът откри хотела на картата. Обикновено Ротщайн не ходеше на подобни места.

Джейк слезе и огледа занемарената сграда. Цяла армия работници сновяха насам-натам, копаеха, измерваха или бутаха колички. Бяха повече, отколкото на строителните обекти на Ротщайн. Бе впечатлен от оживлението, което цареше тук. Никой не седеше и не дъвчеше дъвка, ядеше сандвич или пиеше от термос. Момчетата наистина вършеха работата си.

За няколко минути успя да открие майстора.

— За Роуз Фиорело ли работите?

— Кой се интересува? — попита той.

— Казвам се Джейкъб Ротщайн. Неин приятел.

— Тогава можете да й се обадите, нали? Имате ли пропуск? Това е частна собственост.

Джейк се усмихна.

— Няма проблем. Тръгвам си.

Върна се обратно в затопления си „Линкълн Таун Кар“ и отвори папката със сведенията за Роуз. Живееше в Трибека. Даде адреса на шофьора.

Роуз седеше на масата в кухнята с голям жълт бележник и химикалка. Имаше империи, чието начало бе поставено дори с по-малко. Десет варианта на обявата бяха дебело зачеркнати с черно мастило. Бе твърдо решена да съчини най-добрия.

Някой позвъни.

— Да?

— Джейкъб Ротщайн е.

В първия миг Роуз се запита какво да прави. Отвори му входната врата, изтича да отключи сейфа и пъхна листовете при копията от документите на Ротщайн. Там бяха на сигурно място. Взе мобилния си телефон в случай, че той се опита да стори нещо безразсъдно. Знаеше, че Джейкъб не е способен на насилие. И все пак подскочи при почукването на вратата.

— Влез…

Изглеждаше неотразим с тъмния си костюм, но леденият израз на очите му и заплашително смръщените вежди издаваха, че вече е разбрал.

— „Рего Парк“, а?

— Ходил си на обекта?

Роуз се постара да не изглежда изненадана.

— Защо не? Тършувала си в архива ни. Онова с бикините е било евтин женски номер, за да отвлечеш вниманието ми.

— Не воювам срещу теб — каза Роуз след миг.

Джейкъб се засмя.

— Нима? Ще ти кажа нещо, Фиорело. Дойдох да те предупредя, че аз съм един от собствениците на „Ротщайн“. Ако се опиташ да навредиш на компанията, ще си имаш работа с мен.

— Имам сметки за уреждане с баща ти…

— Баща ми? Чичо ми Уилям! О, не гледай толкова учудено. Мислиш, че си единствената, която може да се рови тук-там? Знам за баща ти, магазинчето му и хитростта, до която си прибягнала като ученичка. От години храниш наивни надежди за отмъщение. Предупреждавам те да се откажеш, Роуз. Отнасяхме се добре с теб.

— А с баща ми? Принудихте го да се откаже от напълно законния си лизинг.

— Били са му предложени пари. Щедро обезщетение.

— С петдесет хиляди не може да се започне нова кариера.

— Той е решил да се прави на горд и да не приеме парите, а твоето изнудване е влошило положението му. Би трябвало да виниш себе си, а не нас.

— Баща ми — заговори Роуз със смразяващ тон — имаше законен договор. Не искаше пари. Искаше да запази лизинга си. Семейството ти нямаше право да постъпва така. Що се отнася до доброто ви отношение към мен, всички в компанията са мръсници. Съветвам те да стоиш настрана от това.

— Няма да позволя на когото и да било да застрашава наследството ми. Ако воюваш срещу „Ротщайн Риълти“, воюваш срещу мен.

— Така да бъде.

Джейкъб леко се поклони.

— Лека нощ, Роуз. Скоро ще се срещнем отново — след тези думи излезе.

„Разбира се“, помисли си тя.

Мисълта, че все още е рано да се бори с „Ротщайн Риълти“, не й даваше покой. Бяха твърде големи, за да ги атакува сега.

Първо трябваше да се утвърди. Но Роуз нямаше да губи време. Най-сетне състави приемлив текст на обявата, която щеше да бъде отпечатана на следващия ден.

„Станете собственик на част от американската мечта. Гарсониери в район близо до центъра на града. Охрана, портиер и съвсем нови кухни. Просторни спални, мраморно фоайе. Побързайте, броят е ограничен“.

Роуз приложи служебния телефон на Джордж Бенъм и подаде обявата в „Таймс“, „Нюз“, „Поуст“ и „Вилидж Войс“.

Не се наложи да чака дълго.

— Госпожице Фиорело — заговори пискливият глас на Джордж Бенъм, — трябва да инсталирате нова линия. Тази цял ден е заета от кандидат-наематели за „Рего Парк“… Не мога да свърша нищо друго.

— Нали сега нямаш друга работа, Джордж?

Роуз изчака, докато отговорът достигна до нея, прекъснат от пращене.

— Мисля, че не, госпожице Фиорело.

— Казвай на кандидатите, че след две седмици ще има един готов апартамент за оглед. Проверявай финансовото им състояние. Искам само предварително одобрени купувачи.

— Да, госпожице Фиорело.

— И вече няма да се нарича „Рего Парк“ — импулсивно каза Роуз. — Ще променя името… Ще се казва „Цветето на Куийнс“.

— „Цветето на Куийнс“. Добре, госпожице.

Роуз бързо го написа на лист за себе си. Следващата сутрин се обади на архитекта. Бе добавен нов детайл в облика на сградата — роза, изсечена от червен мрамор, над входа.

Нейният подпис.

Джейкъб Ротщайн не дръзна да й се обади повече. „Слава богу!“ Започна да изпитва облекчение.

Отиде на гости у родителите си в уютната къща, която им бе купила. Даниела бе състарена, прегърбена и с посивели коси. Баща й с мъка се придвижваше из къщата.

— Подаграта отново ме мъчи — Пол целуна дъщеря си. — Радвам се да те видя, скъпа.

Роуз бе поразена. Не ги посещаваше често. Реши да наеме домашна помощница и болногледачка за баща си.

— Е, как си? Намери ли си симпатичен приятел? — Даниела Фиорело й сипа допълнително. Детето й бе кожа и кости, въпреки че изглеждаше добре.

— Не, но се сдобих с хотел.

Искреното вълнение на Роуз трогна сърцето на Пол. Неговото малко момиче винаги преливаше от енергия и желание за живот.

— Намерила си работа в хотелиерския бизнес?

Опита се да прикрие разочарованието си. Бе очаквал по-добро бъдеще за дъщеря си, след като бе получила университетско образование.

— Не, татко. Купих хотел. Аз съм собственикът.

— Хотел?! Не разбирам.

— Мамо, продадох другите неща, които притежавах, и вложих парите в този хотел.

— „Рего Парк“ е лош район — тихо промълви Даниела.

— Следващия месец ще ви заведа да разгледате апартаментите. Вече се обаждат кандидат-купувачи за тях. Ще ви харесат.

Роуз изпълни обещанието си. Веднага щом апартаментите бяха готови, изпрати лимузина да докара родителите й до строителния обект.

— Вижте. Това е кабината на портиера. Всеки ще трябва да съобщи името си, за да го пуснат. Ще има денонощна охрана и триметрова ограда. Пълна сигурност. Харесва ли ти розата, татко? Ще нарека сградата „Цветето на Куийнс“. Нашето име. Твоето име — бе опиянена от щастие. Даниела не се осмели да попита дъщеря си дали е намерила с кого да сподели всичко това. — Елате, елате…

— Добро утро, госпожице Фиорело — каза майсторът.

Пол примигна. Не можеше да повярва на очите си. Тук се отнасяха към дъщеря му със страхопочитание, а тя все още бе почти дете.

— Здравей — каза Роуз, без да обърне внимание. — Виждате ли? Всички гарсониери ще бъдат такива… с нови плочки, нови печки и хладилници, предпоследен модел. Ще има мокет, а поддръжката ще бъде евтина…

— Сигурно ипотеката за такава сграда е доста голяма.

— Така е — призна Роуз и се засмя на изражението на баща си. — О, не се тревожи, татко. Вече съм я изплатила наполовина, а ремонтът ще трае няколко месеца. Със сигурност ще успея да продам всички апартаменти още преди работниците да свършат.

Явно й повярва.

— Толкова се гордея с теб, скъпа.

— Направих го за теб — каза тя.

Баща и я целуна и прегърна и Роуз бе истински щастлива, както не се бе чувствала от години.

Покани родителите си на вечеря в ресторант „Бърнис“, любимото заведение на баща й преди време. Би искала да ги заведе в „Лютис“ или „Ривър Кафе“, но знаеше, че разкошната обстановка няма да им допадне. Представата на Пол Фиорело за лукс бе голяма, добре опечена пържола. Надпреварваха се да изразяват възхищение от това, което бе постигнала, и тя им позволи да говорят колкото искат. Когато таксито ги откара у дома, бе убедена, че си е струвало.

Събуди се в три през нощта.

Майка й плачеше така неудържимо, че Роуз не можа да различи думите, които изричаше, но не бе необходимо. Просто знаеше какво се е случило и то разби света й на парчета.

Баща й бе починал от сърдечен удар.

За първи път от години Роуз напълно забрави за работата си. Премести се при майка си за цял месец, за да й помогне да преодолее първоначалния шок от загубата.

— Той имаше чудесен живот, мамо.

Роуз каза това машинално. Надяваше се подобни думи да донесат известна утеха на майка й, макар и да знаеше, че едва ли има нещо, което би могло да я утеши.

— Да, разбира се. Толкова се гордееше с теб. Беше готов да те пази като зеницата на окото си. Отегчаваше всички с хвалбите си за теб.

— Дано тази къща му е харесвала.

— Обожаваше я — с мъка промълви Даниела.

— Какво има, мамо?

Роуз се втурна към майка си, но тя махна с ръка.

— О, нищо, за бога! Просто…

— Продължавай.

— Беше много привързан към онова магазинче. Съжалявам, че го загуби.

Роуз сви ръцете си в юмруци, но ги скри от майка си. Повика сестрата на Даниела от Флорида да поживее при нея. Щом уреди това, веднага се върна в офиса на Джордж Бенъм. Посрещна я, разтапяйки се от любезност. „Подмазвач“, помисли си Роуз.

— Всички жилища в „Цветето на Куийнс“ са продадени. Имахме списък от чакащи. Може би трябваше да вдигна цената…

— Не — каза Роуз. — Беше реалната им стойност.

— Спечелихте много пари. Два милиона! Не мога да повярвам.

— Два милиона са нищо. Искам да купя небостъргач — Бенъм се засмя. Роуз го погледна със смразяваща ярост. — Ако още веднъж ми се присмееш, Джордж, ще те уволня.

— Съ… съжалявам, госпожице Фиорело. Просто имотният пазар бележи спад, трудно се намират наематели… банките отказват заеми…

— Зная — отвърна Роуз. Сети се за „Ротщайн Риълти“ и техните наематели. — Моментът е идеален за инвестиране, Джордж. Нима мислиш, че трябва да купувам, когато пазарът процъфтява, и да продавам, когато е в застой?

— Не, но…

— Никакво „но“! Намери сграда с мотивиран собственик.

— Ще видя какво мога да направя — каза Бенъм с нетърпение.

След седмица й предложи няколко имота.

— Цената на този е твърде завишена… Тук има нарушения на закона, не искам да вляза в затвора за десет години… Този е твърде малък.

Бенъм наведе глава, изплашен, че е разочаровал шефката.

— Какъв е този? Харесва ми.

Роуз издърпа снимка на доста занемарен тухлен небостъргач, шестдесететажен, с изглед към реката.

— Намира се отвъд Манхатън, в Алфабет Сити.

— Има ли удобен транспорт?

Бенъм кимна.

— Съвсем наблизо има метростанция.

— Чий е?

— Проблемът е, че е фирмен имот, не е добре поддържан, а и банките ще бъдат скептично настроени, защото районът не е от най-престижните. Трудно ще получите заем.

— Трудностите не са от значение — каза Роуз. — Щом не е невъзможно, всичко е наред. Уреди ми среща със собственика.

Очите й сияеха. Бенъм се залови за работа. Не знаеше какво е намислила, но нямаше да си прави труда да разбере.

Роуз не виждаше занемарения небостъргач, а първия гвоздей в ковчега на „Ротщайн Риълти“. Крайно време бе да изпрати послание на онези момчета.

Щеше да го изрази с езика на цветята.

Четиридесет и пета глава

— Е, това е нашият дом.

Попи отвори вратата. Дани огледа помещението.

— Чудесен е.

Дани Уест бе новата й помощничка. Беше на тридесет и една, бивша машинописка, отегчена от еднообразното набиране на документи за Ар Си Ей. Наричаха тази компания „звукозаписно гробище“, защото нямаше нито една звезда.

Когато бе прочела обявата със ситен шрифт в „Билборд“, че се търси сътрудник за начинаеща мениджърска фирма, Дани не бе проявила голям интерес. Ар Си Ей поне плащаха премии. Но щом бе разбрала, че става дума за „Опиум Мениджмънт“, веднага се бе отзовала.

В хола на Попи имаше още десет момичета, когато Дани се бе явила за интервю, и когато бе дошъл нейният ред, направо бе попитала колко кандидатки са минали вече.

— Повече от двадесет. Не е за вярване, а? — бе казала по-младата жена.

— Напротив. Но не бива да се спирате на никоя от тях, а на мен.

Попи Алън се бе облегнала назад на плетения си стол и леко се бе усмихнала. Притежаваше обаяние. Дани веднага бе разбрала как е станала най-популярната личност на месеца, за която списание „Хитс“ пишеше в клюкарската колонка всяка седмица, и как е превърнала трима свои изпълнители в звезди.

Травис Джаксън. Ново откритие, чийто първи албум, записан набързо, бе станал златен, а после и платинен. Момичетата в цялата страна припадаха при всяка негова поява и бе добил слава на кънтри идол.

„Матрикс“ и „Рекинг Бол“. Две дългокоси хевиметъл групи, момчета със слабост към наркотиците, жените и парите. Попи бе отмъкнала и двете банди от предишните им мениджъри и им бе уредила големи турнета и заснемане на клипове, които се въртяха по MTV. Музикантите обожаваха младата си привлекателна мениджърка, безмилостна и находчива колкото всеки ветеран с посивели коси.

За Дани самата Попи също бе изгряваща звезда. Публиката имаше своите идоли: „Деф Лепард“, „Гънс енд Роузис“, Мадона, „Ню Кидс он дъ Блок“ и безброй други. А звездите на звукозаписната индустрия бяха магнати, които боравеха с милиони долари и решаваха съдбата на фирми, стадиони и радиомрежи. Героите на Дани не бяха Майкъл Джексън и Принс, а Дейвид Гефън, Мът Ландж, Куинси Джоунс, Питър Менсъл, Клиф Бърнстейн, Бил Греъм и Майкъл Кребс. Жените шефки се брояха на пръсти. Всъщност кои бяха те? Лиса Андерсън в Лондон? Шарън Озбърн? Роуина Гордън от „Музика Рекърдс“ със сигурност.

А Попи Алън? Все още не. Една звезда и две бъдещи не правеха фирмата й равностоен конкурент на „Кю-Прайм“. Но Попи бързо напредваше.

На Дани й бе омръзнало да тъпче на едно място. Тя също искаше да постигне нещо.

— И защо да назнача точно вас? — попита Попи Алън.

„По дяволите“, помисли си Дани.

— Защото имам опит. Осем години. Защото съм толкова разочарована от Ар Си Ей, че скубя косите си. Защото искам да работя, а повечето други кандидатки се стремят само да се доберат до Травис Джаксън, за да спят с него — интервюиращата се усмихна. — Освен това няма да ви завиждам, защото сте млада, стройна и преуспяла. Няма да правя фасони, когато искате да варя кафе, и ще се старая да ви впечатля, за да получа повишение.

— Заплатата не е висока — каза Попи Алън.

— Това няма голямо значение за мен — каза Дани и припряно добави: — Госпожице Алън.

Попи погледна жената, която седеше срещу нея. Бе трътлеста, с тъмни дрехи, очила с дебели черни рамки и нюйоркски маниери, доста по-възрастна от останалите кандидатки.

— Назначавам ви — каза тя.

Дани имаше хъс, а Попи бе търсила именно това.

Но сега бе очевидно, че не е искрена. Любезната усмивка, която не изчезна от лицето й, докато оглеждаше новия офис на „Опиум“, прикриваше неприятна изненада. Попи се усмихна.

— Не ти се струва много шик.

— Шик? Виждала съм по-шикозни клошарски бърлоги — сподели Дани. — Господи! Шегувате ли се?

Стояха в бивш склад в затънтена уличка до Вайн. Имаше големи замърсени прозорци с множество паяжини, а по изпоцапания под се въргаляха няколко изоставени щайги и угарки от цигари. Носеше се мирис на застояла пот и урина.

— Кой е шибаният собственик? — попита Дани. — Трябва да заведете дело, госпожице Алън.

— Наричай ме Попи. Винаги ли използваш такива неприлични думи?

— Дете на военен — кратко и ясно отвърна Дани.

Попи все повече я харесваше.

— Направи ми една услуга. Не казвай „шибан“, когато разговаряш с президент на звукозаписна компания. Всичките са дъртаци и не искам да нося отговорност, ако някой получи сърдечен удар.

— Дадено, госпожице Алън. Но наистина трябва да развалите договора за лизинг.

— Говори ми на „ти“. Няма лизинг.

— Ще плащаме наем месец за месец?

— Не, няма лизинг, защото собственикът съм аз. Купих сградата за шестдесет хилядарки.

— Уау!

Попи погледна помощничката си, която буквално бе прехапала език, за да не изрече нещо необмислено.

— Внимавай какво говориш пред хората от звукозаписните компании, не пред мен. Какво искаше да кажеш?

— Че сте платили петдесет и девет хиляди деветстотин деветдесет и девет долара повече, отколкото струва.

Попи се засмя.

— Слушай, урок номер едно: първото правило в бизнеса е разходите да бъдат минимални. Наемай само необходим персонал и не харчи излишно. Особено за офиса. Притежавам сградата, така че няма да плащаме наем, а само вноските за данък. Ще превърнем това място в най-разкошния бизнес център в Ел Ей — сграбчи Дани за закръглените рамене и посочи към прозорците. — Когато ги почистим, ще бъде невероятно светло. Просторно е, с предостатъчно контакти, а ето там има баня с душ и всичко останало. Ще купим лампи, дивани и бюра от разпродажба… ще видиш, ще стане страхотно.

— Но ние сме само две — възрази Дани.

— Засега — намигна й Попи. — Почакай. Това хале ще изглежда огромно.

Дани й повярва.

— Ето — Попи й подаде телефона. — Първата ти задача е да повикаш почистваща фирма. Тук вони ужасно.

Бяха им необходими две седмици, за да приведат офиса на „Опиум Мениджмънт“ в желания вид. Но когато приключиха, всичко бе великолепно. Цялата сграда бе боядисана в тъмночервено, а на черната врата бе нарисуван огромен мак с тъмни тичинки в средата. Подът бе пометен, дезинфекциран и застлан с евтин и практичен балатум, шоколадовокафяв на цвят, който бе в добро съчетание със светлобежовите мебели. Попи вложи около петнадесет хиляди в обновяването на сградата и комисионите от първото турне на Травис се стопиха, но какво от това? Намери евтини стъклени паравани, телефони, два факс апарата, компютри и всичко необходимо. Бежовите дивани с тъмнокафяви покривки и модерният бокс допълниха интериора.

Дани бе възхитена.

— Прилича на апартамент от „Реалният свят“. Но е твърде голям.

Попи й намигна.

— Не. Вече дадох половината площ под наем на независима продуцентска компания и моден дизайнер. Ще създадем добра репутация на центъра „Опиум Билдинг“. Както и на компанията.

Дани едва не изсумтя. „Опиум Билдинг“! Попи Алън бе егоманиачка.

Но едно гласче дълбоко в нея я увери, че не е така. Попи бе гений. Вече се радваше, че бе получила тази работа.

Първият месец на Дани в „Опиум Мениджмънт“ бе вълнуващ. Енергията на Попи бе заразителна. Работеше упорито и с много страст. Уморително бе дори човек да я гледа.

Попи не жалеше телефоните. Списъците, които връчваше на Дани всеки ден, бяха дълги колкото тези на президента Буш. В тях имаше имена на звукозаписни компании, спонсори, журналисти, радиостанции, телевизии, MTV, Нешвил и кой ли не. Обаждаха се и съпруги, любовници и груупита.

— Големи развратници са, а?

— Помни, че личният живот на звездите ни не ни засяга. Моралът им си е тяхна работа — Попи поклати глава. — Просто предавай съобщенията. Слушай, Дани. Аз съм жена, а те са… мъже. Последното, което биха искали, е да им развалям купоните.

Дани напълно я разбра. Травис, „Матрикс“ и „Рекинг Бол“ получаваха своето.

Закачиха платинения албум на Травис на почетно място в офиса на Попи. До края на месеца имаше още три, златният албум на „Матрикс“ също стана платинен и Попи закачи първия сребърен диск на „Рекинг Бол“ над извитото бюро на Дани.

— Трябва да бъде в твоя офис — каза Дани.

Попи поклати глава.

— И ти имаш заслуга.

Грабна броя на „Билборд“, който стоеше до телефона на помощничката й, отвори на „Хот 200“ и взе химикалка.

— Какво точно търсиш? — попита Дани.

— Цели — каза Попи. — Цели.

Четиридесет и шеста глава

— Някакви съобщения?

Попи стоеше пред рецепцията на „Фор Сийзънс“ в Ню Орлийнс и се олюляваше като върбова фиданка под напора на силен вятър. Виеше й се свят от изтощение.

Бе предпоследната спирка от турнето на Травис Джаксън. Билетите за всички концерти бързо се бяха изчерпали. Попи бе принудена да се справя с повече пречки, отколкото е срещнал Наполеон при нашествието си в Русия през зимата. Тур мениджърката, която се бе провалила и бе уволнена, заплашваше, че ще заведе дело за полова дискриминация. Две сладурани, известни със „слабия ластик на бикините си“, както се изразяваха дългокосите англичани, претендираха за признаване на бащинство, а няколко спонсори, изглежда, я смятаха за млада и наивна и се бяха опитали да я изиграят. Хищници от утвърдени агенции сваляха звезди на нейните протежета, а веднъж местни роудита я бяха взели за поредното груупи и бяха поискали да обслужи първо тях, за да я пуснат при музикантите. Естествено, бяха уволнени, но Попи чувстваше, че силите я напускат.

Слава богу, Травис бе лоялен. Питаше се дали нейното присъствие е изкушило „Савана“, трите русокоси сестри, които бе повикала за загряваща група. Техен мениджър бе баща им, който бе ужасно некомпетентен. Попи искаше да ги привлече и бе на път да успее. Предполагаше, че преди да стигнат до Далас, ще попитат дали при нея има място за още една група.

Далас. Господи! Денят й отново щеше да започне в шест сутринта. Понякога й се струваше, че няма смисъл да си ляга. Но точно сега очите й се затваряха.

— Да, госпожице.

Попи протегна ръка. „Дано някой друг не е загазил“.

Подадоха й бележка, на която пишеше: „Ако проявяваш интерес, намирам се в стая 201. Шоуто беше страхотно. Х. Л.“.

Изведнъж умът й се проясни, сякаш някой разсея умората с магическа пръчка. Грабна ключа си и се отправи към асансьорите.

Хенри Леклерк. „Полъх от миналото“, помисли си Попи, изминала повече от година от онзи уикенд в Ню Йорк…

Повече от година. По дяволите. Оттогава не бе правила секс. Бе толкова заета, че нямаше миг свободно време и дори мислеше за това.

„Не е вярно — каза тих, коварен глас в съзнанието й. — Често мислиш за секс, но желаеш Хенри, а си твърде горда, за да се обадиш“.

А сега той се бе появил. Уважаваният джентълмен от Луизиана бе решил да я навести, докато е в родния му щат.

Попи натисна бутона за втория етаж. Когато вратите се отвориха, тя се поколеба и ги остави отново да се затворят пред нея. Обзета от огорчение, натисна осем.

Стаята й бе малка и скучна. Естествено, Травис бе настанен в луксозен апартамент. Едно от нещата, които бе научила майсторите, бе, че звездите забелязват всичко, което прави мениджърът, и ако си позволява джакузи или хайвер от рум сървис за тяхна сметка, не им е никак приятно.

Леглото й бе двойно, банята й харесваше, а през прозореца се виждаше стената на съседната сграда. Имаше панер с плодове, все пак хотелът бе „фор Сийзънс“. Откри в стаята с голям букет рози. На картичката бе написано само „Хенри“.

Изхвърли ги и влезе под душа.

Струите обляха тялото й и най-сетне се почувства чиста. До най-добрият дезодорант и най-скъпият парфюм не можеха отстранят миризмата на пот, бира и цигари от прилепналите джинси и черните й тениски. Ползваше ментов гел, който създаваше усещане за свежест, а косите си измиваше с приготвен по поръчка шампоан и балсам „Видал Сасонс“.

Днес ритуалът премина неусетно. Умореният й ум работеше трескаво. Желаеше го толкова силно, че й се струваше, че ще припадне.

Но се бе появил изведнъж, след като толкова време нито се бе обадил, нито й бе писал. За още една мимолетна среща. От година насам се мъчеше да го забрави, а ето го сега, с нагла бележка в коя стая се намира и букет скапани рози. Сякаш се надяваше, че така всичко ще се уреди.

„Няма да му се обадя — реши Попи. — Няма. Няма!“

Изведнъж отново я налегна умора, по-силна от преди. Кариерата й процъфтяваше и бе доволна, но интимният й живот, един рок музикант, който я бе зарязал след кратка среща в евтин мотел, един скучен изпълнителен директор на звукозаписно студио и още две връзки, които не бяха продължили и месец. А сега Хенри. Беше си въобразила, че помежду им съществува духовна връзка, но той дори не си бе направил труда да й позвъни.

Попи страдаше заради него, но ако му се обадеше, би се принизила до нивото на момичетата, които пърхаха около Травис и се тълпяха до бек стейдж входа. Съществуваше двоен стандарт: Травис и музикантите му спяха с всичко, което се движи, и в това нямаше нищо необичайно. Дори роудитата изваждаха късмет. Но тя знаеше какво мислят за тези момичета.

„Мръсници. Повлекани“. Все пак нямаха нищо против да се позабавляват с тях час-два.

Дали мнението на Леклерк за нея бе такова? Наивна млада жена, която си пада по образовани по-възрастни господа? Кукличка от Ел Ей, впечатлена от неговата изтънченост и южняшки чар? Може би се надяваше, че ще се почувства поласкана, че я е потърсил, или поне, че ще се сети кой е.

Как би могла да забрави?

Все още настръхваше при спомена за всяка секунда. Зърната й се втвърдяваха и усещаше тръпка между бедрата. С копнеж погледна към телефона. После се сгуши в леглото и заспа.

Неприятното пиукане на телефона я накара да подскочи и след две секунди да бъде накрак. На турне човек свикваше да реагира на телефонен звън мигновено, като кучето на Павлов. Попи бързо се облече и събра багажа си в малкия си сак. За двадесет минути бе успяла да свърши всичко, дори да вземе душ.

Бе готова преди останалите от екипа. Така по-лесно успяваше да владее положението. Обади се на Дани по мобилния си телефон, докато тичаше надолу по стълбите. Често това се оказваше по-бързо, отколкото да чака асансьор.

Щом стигна до рецепцията, Попи остави ключа си и хвърли поглед към номер 201 на етажерката. Неговият ключ бе там.

— Виждам, че Хенри Леклерк си е тръгнал — каза тя с разтуптяно сърце.

— Да, госпожице — администраторът хвърли поглед към екрана на компютъра си. — Конгресменът напусна хотела в седем и десет.

Попи кимна.

— Остави ли съобщение за мен?

— Не, госпожице — отвърна той с приветлива усмивка.

Хенри Леклерк седеше в лимузината си и се опитваше да престане да мисли за случилото се. Всъщност какво бе очаквал? Тя бе просто вятърничава хлапачка. Все пак…

Леклерк бе гледал концерта на Травис Джаксън на „Дикси Арина“ от частната кабина, която обикновено резервираше за спортни мачове. Бе принуден да слуша музиката, защото нито стъклото, нито тапите за уши можеха да я заглушат напълно. Младият певец имаше приятен глас, въпреки че той не си падаше по стила „ню кънтри“. Бе впечатлен, но не като почитател, а като бизнесмен.

Леклерк забеляза сексапила, който излъчваше Джаксън, когато се приближаваше към момичетата от първия ред. Имаше чар, подобен на неговия, но не толкова изтънчен. Усмихна се, когато настървените тийнейджърки едва не разкъсаха ризата на певеца. След това се намръщи при мисълта за Попи Алън. Дали нямаха интимна връзка? Млади хора заедно на път? Леклерк си представи мускулестия мургав красавец, с петнадесет години по-млад от него близо до Попи и стисна зъби.

Бе озадачен от гордостта, която изпитваше. Едно от предимствата на властта бе достъпът до информация, понякога в изобилие. Знаеше какво е постигнала тази млада жена за дванадесет месеца. Би трябвало да бъде изненадан, но осъзна, че всъщност го е очаквал.

На всяка цена трябваше отново да се види с нея.

Едно телефонно обаждане бе достатъчно, за да узнае името на хотела и имената, под които бе регистриран екипът на турнето на Травис Джаксън. Бе наел стая, изпратил рози и бе изчакал.

Явно тя не проявяваше интерес.

Дори сутринта бе попитал дали съобщението му е предадено. Никакъв отговор.

Вероятно наистина с Травис Джаксън бяха любовници. „Момичето определено не е от срамежливите“, помисли си Леклерк и изпита ярост. Колко ли други връзки бе имала оттогава? Трябваше да я забрави. Проблемът бе, че не можеше.

Натисна бутон за бързо избиране на мобилния си телефон.

— Офисът на конгресмена Леклерк.

— Кейти?

— Да, сър — любезно каза секретарката му. Бе двадесет и две годишна, едрогърда и влюбена в него.

— Провери къде е следващият концерт на Травис Джаксън и ми уреди бек стейдж пропуск — нареди Леклерк. — Направи го така, че певецът да не узнае.

Молбата му озадачи момичето и последва кратко мълчание.

— А, сър…

— Действай! — настоя той.

Желаеше я и щеше да бъде с нея. „Толкова е просто“, помисли си Леклерк.

Четиридесет и седма глава

— О, господин Джаксън! — задъхано каза блондинката. — Беше невероятно шоу.

Попи гледаше отегчено от ъгъла на стаята. Травис се забавляваше, както обикновено. Тази вечер звездата щеше да разтърси град Далас до основи. Бе последната вечер от турнето. Нямаше съмнение.

Край на пътуването за певеца и групата му „Блуджийнс Блуграс“, но не и за нея. Щеше да си почине само един уикенд, преди да замине за Швеция с дългокосите си банди.

При тази мисъл й се зави свят. Имаше нужда от помощ.

— Ще ми дадете ли автограф? — глезено попита блондинката.

— Разбира се, красавице — усмихна се Травис. — Къде?

— Тук — отвърна мацето, разтвори предниците на якето си и показа напомпани гърди, стегнати в черен дантелен сутиен.

— Ммм — каза Травис и извади вълшебния си маркер, докато другите момичета с вид на мажоретки бързаха да разкопчаят блузите си.

Попи извърна глава. Тази вечер трябваше да се обади на Ар Си Ей. Искаха да поговорят за „Савана“. Бяха бесни, че тя поема групата. Един добър мениджър можеше да ги направи преуспяващи звезди, но това означаваше, че вече никой няма да може да се възползва от тяхната неопитност.

— Добър вечер, госпожице Алън — каза нечий глас.

Попи изскочи от кожата си. Би го познала навсякъде.

— Няма ли поне да ме поздравите?

Тя вдигна поглед и изпита гняв към себе си, защото се изчерви. Сърцето й запрепуска и по дланите й изби пот. Беше той. Хенри Леклерк.

Попи със задоволство забеляза, че не се старае да се впише в обстановката. Бе облечен с безупречно ушит тъмносив костюм, с копчета за ръкавели „Роял Аскът“ и стоманен „Ролекс“. Около него цареше упадък. Басистът разкъсваше сутиените на няколко страстни груупита, а момичетата пищяха и се кикотеха, сякаш не забелязваха, че е влязъл някой.

— Какво правиш тук? — попита тя.

— Търся те — откровено каза той. — Тъпанчетата ми не биха издържали отново онази врява, която кънтеше от мощните усилватели на „Дикси“.

— Няма какво да си кажем — промърмори Попи.

— Не е така — възрази той с чаровна усмивка. — Да вечеряме заедно.

Попи се поколеба и хвърли поглед към своята звезда, която протягаше ръце към още няколко полуголи момичета.

— Не е ли редно да се разкараш от терена в такъв момент? — мрачно попита Леклерк.

Попи неволно се усмихна.

— Може би — съгласи се тя.

Една от майките се втурна към тях, бягайки от Роуди, който размахваше бутилка бира зад нея, блъсна се в Леклерк и неволно притисна леко увисналите си гърди в костюма му.

Хенри учтиво се отдръпна крачка назад.

— Извинявайте, госпожице — каза той.

Попи не се сдържа и тихо се засмя.

— Добре, печелиш. Да се махнем оттук.

Лимузината на Леклерк го очакваше.

— Служебна ли е?

— Сигурно се шегуваш, сладурче. Нима мислиш, че бих искал цял Вашингтон да разбере, че преследвам Травис Джаксън на турнето му?

— Пази боже, биха те взели за откачен фен.

Спряха пред луксозен ресторант на Екс Стрийт. Нямаше тераса, а името бе гравирано на месингова табела, вградена във фасадата на красивата стара къща. Отпред стоеше портиер с фрак, който свали шапка на Попи, когато й отвори вратата.

— Откъде знаеш, че тук ще ми хареса? Дори не си ме попитал каква храна предпочитам. Обикновено на подобни места се изисква официално облекло — просъска Попи.

— Има храна за всеки вкус, а относно облеклото, правилата не важат за моите гости — хладно отвърна Леклерк.

Приближи се оберкелнерът с черна вратовръзка и изискани маниери.

— Добър вечер, господин конгресмен, добър вечер, госпожо. Можете да оставите якето си на гардероба — изведнъж отнякъде изникна гардеробиер, който й помогна да свали черното кожено яке на „Слейър“ така внимателно, сякаш бе самурено палто. — Същата маса, както обикновено ли, господин конгресмен?

Хенри поклати глава.

— На някое по-тихо място, Анри.

— Разбира се, сър.

Отведе ги до сепаре в най-отдалечения ъгъл, под сенник от бледожълта коприна със златисти нишки. Имаше кристална ваза с жълти рози и бели лилии, сребърни прибори и позлатени свещници.

— Избери си място — каза Хенри.

— Извинете, господин конгресмен.

Появи се друг сервитьор с бутилка шампанско и купа с лед.

— Ти ли го поръча? — попита Попи.

— Подарък от заведението, госпожице.

Хвърли поглед към Леклерк. Беше доста скъп подарък, дори за ресторант от такава класа. Попи бе любопитна докъде се простира влиянието му.

— Какво ще поръчате? Предлагаме чудесен „Шатобриан“. Всичко тук е вкусно.

— Суфле със сирене — избра тя. — Вегетарианка съм.

Усмивката на Хенри я вбеси.

— Откога?

— От миналата седмица — предизвикателно каза Попи.

— За мен „Шатобриан“, не твърде препечен.

— Много добре, сър.

Сервитьорът безшумно се оттегли.

— Имаш куче, нали?

Попи кимна.

— Ако си като онези холивудски откачалки, които измъчват домашните си любимци с вегетарианска храна, ще се обадя на организацията за правата на животните.

— Храня го с „Пурина“ — каза Попи. — Онези консерви вонят, а и са направени от заразено конско месо.

— Разумно — Леклерк умело отвори шампанското и напълни високата й кристална чаша. — Тук персоналът проявява тактичност и никой няма да ни безпокои. Не мога да говоря спокойно, когато зад гърба ми стои някакъв тип с черен костюм и чака да долее чашата ми.

— Предполагам, че другите жени, които водиш тук, са доволни — язвително отбеляза Попи.

— Да, госпожице — невъзмутимо потвърди той. — Определено.

— Не ми се обади нито веднъж — хладно просъска тя. — А сега изведнъж на вашингтонския играч му хрумва да изпрати бележка и букет цветя и си въобразява, че така ще уреди всичко. Нима мислиш, че с една скъпа вечеря ще успееш отново да вкараш малката глупачка в леглото си? Излязох с теб, за да не стане скандал. Бъди сигурен, че никога вече няма да спим заедно.

Усмихна му се и отпи глътка шампанско, леденостудено, като израза на бледосините й очи. В главата й нахлу адреналин. Искаше да убеди този самонадеян негодник, че не ще успее отново да я омае.

Наивността, която бе част от изтънчения му, съвършено подреден малък свят, я изпълваше със злорадство. Събуждаше бунтарския й дух. Щеше да даде на уважавания джентълмен от Юга добър урок.

— Жалко, че си решила така — спокойно отбеляза Леклерк. Попи се опита да не обръща внимание на красивите му строги черти, посребрелите му коси и хипнотизиращи очи под тъмни мигли. — Защото, доколкото си спомням, между нас имаше нещо специално.

Тези думи я накараха да затаи дъх.

— Значи ме смяташ за по-специална от другите си завоевания? — злобно подхвърли тя.

— Да — погледна я право в очите. — Бих те нарекъл неотразима. Ако си очаквала да чуеш, че всичко, което преживяхме заедно, не е било по-вълнуващо за мен от броенето на бюлетини, ще те разочаровам. Но не за това съм тук.

— Явно не е означавало нищо. След случилото се в Ню Йорк телефонът ми не подпуши.

— Защото смятах, че връзката ни няма бъдеще — Леклерк размаха ръката си, този път загрубяла и с неоформени нокти. — Ти си буйна, войнствена и опасна и си толкова млада, че би могла да ми бъдеш дъщеря.

— Но съм достатъчно зряла, за да вземам решения.

Той кимна в знак на съгласие.

— Ти си огън и плам. Знаеш ли с какви жени се срещам обикновено? Красиви, изтънчени и страхотни в леглото.

— Да, благодаря, това е фантастично, но…

— Но… — продължи той, без да обърне внимание на репликата й — … всичките до една са… скучни. Правят каквото им кажа. Не желаят да работят. Нямат мечти, освен може би за пръстен с огромен диамант, който да носят до края на живота си, и да бъдат част от вашингтонския елит. Мога да завъртя главата на такова момиче за три секунди — бавно плъзна поглед по тялото на Попи и зърната на гърдите й изтръпнаха под черната тениска. — Не е никак забавно.

— Аз не съм кукла за забавление — сопна се тя. — Не си толкова ценен трофей, за колкото се мислиш, господин Леклерк. Не се интересувам от теб.

— Но съм те впечатлил толкова, че да се вслушаш в съвета ми — повдигна кристалната си чаша към нея. — Следих кариерата ти.

— Но не се обади.

— Защото нямаше смисъл. Ти си млада и пълна с енергия. Същество от друг свят. Не си подходяща за моя съпруга. Имаш либералнодемократични възгледи и си против всичко, което отстоявам. Не се интересуваш от политика, а аз никак не си падам по какофонията, която лансира твоята индустрия, за да трови живота на невинните американски граждани. Както казах, би било пълна лудост ние с теб да имаме сериозна връзка. Затова реших да те забравя.

— Тогава защо си тук? — полюбопитства Попи.

— Не можах. Това е. Опитах се да те забравя, но ти все се връщаше в мислите ми.

Сърцето й биеше учестено.

— Сигурно си имал други връзки…

— Безброй — безсрамно призна Леклерк. — Но не помогнаха, защото си представях теб.

— Тогава какво предлагаш? — попита тя.

— Да бъдем заедно — прикова поглед в очите й и дълго се взира в тях. — Наистина няма смисъл да упорстваш, Попи.

Понечи да възрази, но гласът й затрепери.

— Искаш да кажеш, че вярваш в предопределението? — промълви тя с ирония.

— Искам да кажа, че възнамерявам да взема съдбата си в свои ръце.

Четиридесет и осма глава

Отначало пазеха връзката си в тайна. Попи летеше из цялата страна. Не бе толкова трудно да отскача до Вашингтон, Ню Йорк или Ню Орлийнс. Леклерк набираше средства за кампанията си по Западното крайбрежие. Хората от екипа му бяха доволни, че привлича все повече богати симпатизанти в Ел Ей, Ригън Репъбликън и Сан Франциско. Дори демократите плащаха, за да присъстват на срещите с него. Бе обаятелен и изглеждаше добре на телевизионния екран. Беше звезда.

Попи изпитваше мъчителен копнеж. Бе вълнуващо, опияняващо, но толкова изнервящо, че й се струваше, че ще полудее. Опитните ласки на Леклерк я наелектризираха, а когато бе надвесен над нея, я обземаше такава страст, че забравяше за всичко на света, освен силните му ръце, чаровната му усмивка и безмилостното му проникване в тялото й.

Изживяваше безгранична наслада.

Но срещите им бяха твърде кратки.

Той се измъкваше и се качваше в стаята си с асансьора за багаж, за да избегне любопитните журналисти, или хващаше такси до някое летище. Свързваха се по телефона с пароли. Понякога Попи се чувстваше като героиня от шпионски роман.

Не бе достатъчно. Всяка страстна нощ, еротичен разговор по телефона или букет екзотични цветя с анонимна картичка още повече разпалваха желанието й. Понякога копнееше за него толкова силно, че започваше да й липсва още преди телата им да се разделят.

Струваше й се, че е оставила управлението на фирмата си на автопилот. Бизнесът се разрастваше, назначаваше все повече хора, даваше на Дани нови правомощия и полагаше усилия да се съсредоточи, но не можеше и това я безпокоеше. Не бе в състояние да мисли за друго, освен за Леклерк и това, което означаваше той за нея.

Едва след шест месеца осъзна причината за своята неудовлетвореност. Всъщност би трябвало отдавна да я е разбрала. Какво искаше? Както винаги, нещо повече.

— Е, каква е програмата ти за следващата седмица? — попита Попи. Отпусна се по корем на леглото и раздвижи крака във въздуха, за да свали обувките си. До нея имаше списък за телефонни обаждания, който досега не бе докоснала. Намираше се в Интерлакен, Швейцария, и лежеше върху безупречно чистата масленозелена покривка в „Холидей Ин“. Стаята й имаше малък балкон с прекрасен изглед към заснежените планини. По-важно бе, че разполагаше с телефон и можеше да поддържа връзка с Хенри Леклерк.

Дрезгавият му глас отвърна:

— Ще бъда в Ел Ей. Можем да се видим. Имам среща с кмета във връзка с някакъв проект за метро. Трябва да посетя още една предизборна фондация и да произнеса няколко мъдри речи. Както обикновено.

— А обсъждането на закони?

— В година на избори то е на заден план — засмя се той. — За съжаление не е главното занимание на политиците.

— Искам да дойда с теб — импулсивно каза Попи.

— На тържествената вечеря ли?

— Защо не, по дяволите? — гневно попита тя.

— Знаеш защо, скъпа. Как мислиш, че биха реагирали онези сноби, ако се появя под ръка с Джанис Джоплин?

— Не зная. Но трябва да разберем.

— След изборите.

Попи прехапа долната си устна.

— Не, Хенри. Когато влезеш в Сената, ще се кандидатираш за губернатор или бог знае какво. Винаги ще намираш причина да отлагаш представянето ми, да ме криеш. Няма да се примиря с това.

— Не би ти харесало да носиш дълги рокли и перлени огърлици и да кимаш, каквото и да кажа.

— Прав си, не би ми харесало, ако възнамерявах да се държа така — въздъхна Попи. — Трябва да бъда такава, каквато съм, и да не се срамуваш от мен, защото не ми допада ролята на тайна любовница, която стои в сянка. Просто не мога да бъда малката ти сладка женичка.

Леклерк замълча.

— Може би ще спечеля уважение, ако бъда честен с избирателите си — каза той.

— Не е ли по-важно да бъдеш честен пред себе си? — попита Попи. Усети как по бузите й потекоха топли солени сълзи. Добре че той не можеше да я види, защото знаеше, че е права. Обичаше Леклерк твърде много, за да бъде само негова любовница или тайна държанка, когато се ожени за друга, по-подходяща дама…

Ако бе истински мъж, не би продал душата си за гласове на изборите. Попи потръпна от страх, че ще прояви слабост и ще я предаде.

Отново настъпи мълчание.

— Имаш право — почти я накара да си представи как гордо изправя широките си рамене. — Това е нещо, свързано с мен, което трябва да приемат — засмя се той. — Ще бъде забавно.

Лимузината с лекота се придвижваше сред потока от коли в централната част на Ел Ей на път за „Пиер“. Хенри седеше на задната седалка с Попи и суховатия началник на предизборния щаб Саймън Харви, който учтиво й се усмихваше, но не успяваше да прикрие враждебността си към нея. Изглеждаше така, сякаш има нервен тик.

Бе изчакала в приемната на огромния апартамент на Хенри в „Бел Еър“, докато траеше кавгата. Саймън и останалите от свитата му й се бяха усмихнали, а след това бяха затръшнали вратата, готови да нахокат Хенри. Отначало шумът бе приглушен, но след малко спорът се бе разразил с пълна сила и се бе стигнало до викове.

— Насаждате ме на пачи яйца, господин конгресмен! — бе изкрещял Саймън в един момент.

Попи тайно се подсмихваше. Може би не трябваше да отива облечена с онази скъсана фланелка на „Айрън Мейдън“, черните каубойски ботуши и джинси, изрисувани със спрей, но се намираха в хотелската си стая, където не би трябвало никой да ги смущава. Нямаше значение какво мисли Саймън. Едва бе устояла на изкушението да запрати някоя чаша към стената.

— Всички политици се правят на такива, каквито не са. Никой не пие, не пуши, не играе комар и не смърка кокаин… никой не е гей, никой не изневерява, имаме съвършен имидж — нейният любим говореше уверено, като строг родител, който не приема възражения. — Аз съм различен. Избирателите имат право да искат от мен да оправдая очакванията им. Но не могат да ми държат сметка с кого споделям леглото си.

— Спи с нея колкото искаш. Чукай я колкото искаш. Но…

— Внимавай, Саймън! — заплашителният тон на Леклерк я накара да настръхне. Радваше се, че не е на мястото на Саймън Харви. — Говориш за жената, в която съм влюбен.

— Хенри! — прозвуча като отчаян хленч. — Това момиче е мениджър на хевиметъл банди и до вчера е ходила с пелени!

— Сама е спечелила милиони. Нали Републиканската партия отстоява интересите на хора като нея? Що се отнася до възрастта й, дамата е пълнолетна. Нищо друго не би трябвало да ви интересува.

Тогава Попи се бе затворила в банята. Не искаше съветниците му да я видят разплакана.

Тази вечер щеше да бъде тежко изпитание. Цял ден бе избирала тоалет. Беше се спряла на дълга бледосива рокля „Армани“, шифонов шал, огърлица и обици със сребристи перли. Черните й коси бяха усукани на френска прическа, парфюмът й бе „Шанел“, а обувките „Диор“. Бе сложила неутрален грим, само гланц за устни, малко руж и сиви сенки.

Изглеждаше елегантна, изискана, но не по-възрастна, отколкото беше. Хенри бе облечен с идеално скроен смокинг и й се струваше неустоим. Завиваше й се свят само при вида на късо подстриганите му посивели коси. Увереността, която излъчваше, я караше да затаи дъх. Държеше се така, както тя по време на концерт. Това бе неговият свят, неговата сцена.

Бе запазил пълно самообладание. Дори за миг не издаваше напрежение.

— Вероятно когато пристигнем, ще има журналисти — предупреди ги Саймън Харви, облиза устни и плахо погледна Попи. — Може би е най-добре вие да…

— Ще слезе заедно с мен! — отсече Хенри.

— Добре — кимна Харви. — Хм.

Колата безшумно спря пред хотела. Бе постлан червен килим, а зад златистите въжета се тълпяха папараци, които веднага започнаха да щракат с фотоапарати и да протягат ръце към тях. „Почти както когато придружих Травис за връчването на наградите за кънтри музика в Нешвил“. Попи си каза това, за да потисне паниката, която изведнъж се бе надигнала в нея.

— Господин конгресмен — за последен път промълви Харви с умоляващ тон, — напълно ли сте сигурен, че тази стратегия е добра?

— Не е стратегия, Саймън — Леклерк подаде ръка на Попи, която деликатно я пое, щом шофьорът отвори вратата и изведнъж ги заслепиха безброй светкавици. — Това е животът ми.

Пристъпиха заедно по червения килим.

Четиридесет и девета глава

Дейзи погледна картата. Дали не бе сбъркала пътя? Б 237, на около километър от Куийн Аделайд… да, табелата бе очукана и покрита с прах, но надписът се четеше. Аштън Ъндър Уичууд. Движеше се във вярната посока. „Хептънстол Хаус“ трябваше да се намира някъде наблизо…

Най-сетне го откри. Край широката чакълена алея се издигаха два великолепни стари дъба. Дейзи дълбоко си пое дъх, завъртя волана и навлезе в имението на Едуард Пауърс.

Нейният любим. Женен за друга.

Докато камъчетата хрущяха под гумите на бентлито, надникна в огледалото, за да се увери, че изглежда безупречно. Малко вероятно бе да открие някакъв недостатък. Сутринта се бе приготвяла почти три часа. Трябваше да намери идеалния баланс между красота и небрежност, да изглежда секси, без да личи, че се е старала толкова.

Бе решила да бъде с леко разрошени коси, подходяща прическа за развлечения като… събиране на сено, возене на трактор или нещо подобно. Бе облякла памучна риза на червени карета, която подчертаваше формите й, и тъмносини джинси. В съчетание с обици с тюркоази, разпуснати къдрици, сиви сенки, лек руж и гланц на чувствените устни, изглеждаше невероятно привлекателна. Ако пъхнеше сламка в крайчеца на устата си, би могла да съблазни всеки.

Не можеше повече да отлага гостуването у Едуард и запознанството си с Уина. Трябваше най-сетне да се срещне лице в лице със съперницата си. Да види жената, която Едуард бе предпочел пред нея.

Думите, които бе изрекъл в клуба, все още отекваха в ушите й. „Бих предложил на теб при най-малко насърчение“.

Бе пропуснала момента. Дяволски късмет. Дейзи спря пред великолепната къща от епохата на Елизабет I. Не бе твърде голяма, но изглеждаше внушително. Страничните й стени бяха покрити с разцъфнал повет. Имаше решетки на прозорците и прекрасна градина, в единия, край на която се виждаха ябълкови дървета, отрупани с плод. Тя слезе, грабна чантата си и с приветлива усмивка се отправи към входа.

Наистина не му бе дала никакво насърчение. Но можеше да поправи грешката си. Бе дошла тук именно за това.

— Дейзи!

Старата входна врата се отвори и навън се втурнаха три кучета, кафяв лабрадор, жилав „Джак Ръсел“ и жълтеникав мопс, който бе доста затлъстял и се движеше тромаво. Дейзи ги погали и махна с ръка на Едуард, който бе застанал на прага със съпругата си.

Уина бе с елегантен черен панталон, подходяща жилетка и огърлица от черни перли. Изглеждаше точно както на снимката в „Хелоу!“. „Висока, с аристократични черти, стройна, но малко студена“, помисли си Дейзи.

Тя й се усмихна приятелски, а Едуард енергично я подкани с жест да се приближи, явно истински доволен да я види.

— Здравей, Едуард — Дейзи влезе в преддверието, в което имаше няколко чифта гумени ботуши и градинарски инструменти. — А това е Уина! Най-сетне — другата жена я целуна по бузата и Дейзи със завист забеляза, че ухае на бебешка пудра. „Разбира се, нищо плебейско като парфюм за мис Съвършенство“, помисли си тя. — Поздравления, Уина! Съжалявам, че пропуснах сватбата.

— Аз също. Заповядай — покани я домакинята с впечатляваща любезност, навярно усвоена в швейцарски лицей.

Дейзи се почувства като недодялано момиче от средната класа.

— С удоволствие.

— После ще те разведа из къщата — Уина я поведе по коридора с дъбов паркет към кухнята. Държеше се уверено, властно. — Зная, че никога не си идвала тук, Едуард ми каза. Прекрасен дом.

Наистина ли й бе казал?

— Виждам, че е такъв — съгласи се Дейзи. Крадешком погледна към Едуард, усмихна му се и когато той й намигна, сърцето й подскочи.

Обстановката в кухнята й напомни за тази в дома на Фенела. Разбира се, имаше същата стара печка, а Уина очевидно си падаше по сухите цветя, защото висяха множество малки, изящно оформени букети. Дейзи не зададе въпрос за тях. Не се интересуваше дали съпругата на Едуард има някакво хоби или дарба.

— Ти ли готвиш? Страхотна кухня.

— О, не! — отвърна Уина. — Госпожа Олсъп идва всяка сутрин да ни сготви. Не бих могла да живея без нея.

— Разбира се, Едуард ми каза, че имате готвачка. Както и приятелят ми — многозначително добави Дейзи.

— Имаш приятел? — Едуард грабна чайника от ръцете на Уина. — Не трябва да вдигаш тежки неща, скъпа.

— За бога, Едуард, все още дори не ми личи!

— Дейзи, голяма хитруша си. Не си споменавала, че се срещаш с някого. Кой е късметлията?

— Магнус Сорен. От Ню Йорк.

— Онзи Магнус Сорен ли? — попита Едуард.

— Да — невинно отговори Дейзи. — Познаваш ли го?

— Мисля, че да — нетърпеливо се намеси Уина. — Понякога се виждат на приеми, нали, скъпи? Често се появява сред висшето общество на Лондон. Мислех, че ходи с някаква руска манекенка.

— Явно е скъсал с нея — каза Едуард. — Браво, Дейзи. Добра партия е. И е щастливец — добави той с лек поклон.

Дейзи забеляза как нехайно погали ръката на съпругата си. Тази проява на нежност разби сърцето й.

— Миналата седмица се видяхме в Лондон. След десетина дни ще летим заедно за Ню Йорк. Казах му, че имам нужда от още малко време, за да завърша книгата си.

Погледна Едуард с крайчеца на окото си. Той се намръщи. Намръщи се!

„Чудесно — помисли си Дейзи. — Ревнува“. Трябваше само да подхрани това чувство.

Уина й показа къщата, която й напомни за уютния апартамент в Оксфорд. Мебели антики, изтъркани кресла, оригинални тапети „Уилям Морис“. Докато се разхождаха, Дейзи не се чувстваше неловко. Лесно бе от време на време да казва „колко красиво“ или някоя друга банална фраза.

— Всичко е старо, но ни харесва — каза Уина.

— Ммм, чудесно е — съгласи се Дейзи. Хвърли поглед към Едуард. — Магнус има сериозни намерения. Мисля, че иска да има дете от мен.

Едуард изглеждаше смаян.

— Какво? Откога излизаш с него? Направи ли ти предложение?

— Все още не, но не бъди толкова консервативен, Едуард — каза Дейзи. Колко още трябваше да стои тук? След обяда щеше да намери повод да си тръгне.

Но дотогава имаше много време. Умът й се луташе насам-натам като животно в клетка, търсейки начин да откъсне Едуард от богинята на домашния уют, която го бе обсебила.

„Мисли — повтаряше си тя. — Мисли!“

По време на обяда всички се държаха сковано, а после Уина прегърна Дейзи на раздяла.

— Ще те изпратя до вратата — каза Едуард и я хвана под ръка. Тя сви рамене и едва прикри задоволството си.

— Добре — отвърна Дейзи.

Когато стигнаха до колата й, той стисна ръката й и я погледна в очите.

— Слушай, онзи приятел Магнус Сорен… Не приемай връзката си с него твърде сериозно, Дейзи. Не мисля, че е подходящ за теб.

През тялото й премина радостна тръпка, но внимателно освободи ръката си и седна зад волана.

— Щом той не е подходящ, Едуард, тогава… кой? — шеговито попита Дейзи, преди да потегли.

Петдесета глава

Лятото отмина неусетно и настъпи есен. Дейзи разделяше времето си между работата, срещи с Магнус Сорен и приятелски посещения у Едуард. Не позволяваше на Магнус да харчи твърде много за нея и упорито отказваше да спи с него.

Едуард мислеше, че двамата са неразделни. Дейзи се стараеше да споменава за приятеля си колкото е възможно по-често. Най-сетне, един понеделник през септември, дойде дългоочакваното обаждане.

— Слушай, стара приятелко… — Дейзи засия от щастие, докато държеше слушалката. Безкрайно се радваше, когато той се обръщаше към нея така. Долови в гласа му нерешителност. — А… Хм. Трябва да се видим.

— О, вие с Уина имате път насам?

— Без Уина. Само аз — миг мълчание. — Дейзи, искам да поговорим насаме. Съгласна ли си?

Обзе я опиянение, но внимаваше да не го издаде.

— Разбира се, Едуард. Винаги мога да намеря време за стар приятел.

— Какво ще кажеш за другия вторник вечерта?

— Магнус ще бъде в града. Ще вечерям с него.

Тонът му стана по-мрачен.

— Кога заминава господин Сорен?

— В понеделник вечерта — отвърна Дейзи.

— Тогава във вторник за обяд. Можеш ли да дойдеш в къщата ми в Лондон? Там няма кой да ни безпокои.

— Добре — отвърна Дейзи с престорено нехайство. — Какво ще кажеш за един часа?

Трудно й бе да се съсредоточи. Оставаше седмица до пристигането на Магнус, но знаеше, че е по-добре да не се обажда на Едуард. Нека се поизмъчва. Трябваше да се преструва, че е безразлична.

Дейзи спортуваше, спеше достатъчно и една седмица не сложи друг грим, освен оцветен гланц за устни. Искаше кожата й да изглежда съвършено. Ако ползваше фон дьо тен, би могла да се появи грозна пъпка или нещо подобно. Стараеше се да мисли за други неща, доколкото е възможно. Работата й вървеше без проблеми. Книгата й добиваше завършен вид, като новоизваян съд върху грънчарско колело. Героите й започваха да я изненадват. Хрумваше им да вършат неща, които не бе предвидила в първоначалния си план. Историята ставаше все по-интересна.

Когато бе твърде развълнувана заради Едуард, се залавяше да отговаря на читателски писма. Момичетата и жените, които й пишеха, винаги я развеселяваха. Това, с което се занимаваше Дейзи, не бе космическа наука или търсене на лекарство за хепатит, но явно със скромния си талант успяваше да прави хората щастливи.

Все пак през повечето време не преставаше да мисли за Едуард. Полагаше неимоверни усилия да се съсредоточи върху други неща, но не се получаваше. Не се бе наложило да му казва каквото и да било. И сега не бе нужно. Щеше да го остави той да говори и да си върне първия мъж, който я бе обикнал заради самата нея, когато бе дебелата и непопулярна Дейзи Маркъм, момичето, на което всички се подиграваха в училище…

Дейзи тръсна глава. Нямаше смисъл да мисли за това. Първо трябваше да намери тактичен начин да се отърве от Маг Сорен. Беше страхотен кавалер, привлекателен, забавен и остроумен… Заслужаваше уважение.

Посрещна го на летището, когато самолетът „Конкорд“ пристигна на „Хийтроу“ в понеделник сутринта.

— Здравей.

Сорен я целуна по бузата. Бе облечен с черен костюм и носеше златен „Ролекс“, семпли копчета на маншетите и тъмносиньо кожено куфарче.

— Не очаквах да те видя тук.

— Реших, че заслужаваш приятелско посрещане — каза Дейзи.

Магнус махна на шофьора си, който ги придружи до чакащата кола, лъскав ролс-ройс.

— Този път не си с лимузина? — попита Дейзи, когато се настаниха на задната седалка и преградата се вдигна.

Магнус поклати глава.

— Когато си в Рим, прави като римляните, скъпа — зелените му очи любопитно я изгледаха. — На какво дължа тази чест? Да не би да е заради срещата?

— Каква среща?

Магнус въздъхна.

— На „Ретсън“. Явно не четеш „Файненшъл Таймс“.

— Рядко — отвърна Дейзи.

— Тази седмица имам поредица важни срещи. „Сорен Ентърпрайсиз“ крои планове за безмилостно превземане на „Ресън Грууп“. Ако успеем, ще бъде голяма крачка напред. Разбра се, бордът на директорите им упорито се съпротивлява.

— Защо?

— Защото не искат да бъдат уволнени — каза Магнус.

— Значи възнамеряваш да ги уволниш?

— Разбира се. Всички са над петдесетгодишни и следват остарялата философия на седемдесетте. Нужни са ни по-добри управители. Ще назнача такива.

Говореше със заразително въодушевление.

— Изглежда, се готвиш за битка.

— Така е — засмя се той. — Това ми харесва. В миналото са водили войни за територии, а сега се воюва за корпорации. Убеден съм, че тръпката е същата, но с много по-малко главоболия.

— Стига да не си на мястото на уволнените управители.

Сорен не се смути дори за миг.

— Всичките вече са натрупали състояния, които едва ли могат да изхарчат.

Ролс-ройсът плавно се понесе сред потока от коли.

— Значи не си дошъл специално, за да ме видиш? — нацупи се Дейзи.

Изглеждаше изненадан.

— Дейзи, никога не идвам само за да се срещна с теб. Съчетавам полезното с приятното. Нямам време за друго.

— Аха…

— Както и да е — продължи той, — ние двамата, скъпа, трябва сериозно да си поговорим.

— Каква скука — въздъхна Дейзи. Надяваше се, че не се кани да й се обясни в любов. Или да я зареже.

— Да кажем, тази вечер. На вечеря. Ще се видим някъде близо до дома ти. Можеш да оставиш съобщение на секретарката ми.

Дейзи прекара деня в центъра за красота в Дорчестър, в салоните за масаж, маникюр, прически и грим. Не можеше да се съсредоточи върху работата и се чувстваше неспокойна. „Дано резултатът да бъде зашеметяващ“, каза си тя.

„Да си поговорим“. Магнус Сорен искаше да разговаря с нея. Начинът, по който бе изрекъл тези думи, не й бе харесал. Когато тялото й бе поверено в опитните ръце на масажиста под матова светлина и звуци на тибетска музика, сънено се замисли за това. Магнус бе красив и забавен. Дейзи не се интересуваше от бизнес, но й харесваше как нейният приятел поглъща по-слабите компании като звяр. Макар и доста по-възрастен от Дейзи, за бизнесмен бе невръстен хлапак. Изглеждаше много мъжествен. Харесваше й мускулестото му тяло с властна осанка. Имаше право да бъде самонадеян, нали?

Дейзи се почувства виновна при мисълта, че го бе използвала като идеално прикритие за истинските си намерения.

Разбира се, не бе спала с него. Би се чувствала така, сякаш изневерява на Едуард, въпреки че излизаше с Магнус, а не с Едуард. Никога не бе изпитвала физическо влечение към Едуард. Не го намираше за привлекателен. Чувстваше само неповторима духовна близост с него.

Магнус бе невероятно секси. Но Дейзи бе романтичка. Сексът трябваше да бъде нещо повече от задоволяване на физически порив. По-доволна би се чувствала да носи името госпожа Пауърс, отколкото страстно да се люби с Магнус.

„Просто не съм от хората, които изпитват наслада от секса“, помисли си Дейзи. Бе загубила девствеността си с Брад, но доколкото си спомняше, изживяването не си бе струвало дори усилието да се съблече…

Магнус я чакаше в „Кафе де Артист“. Дейзи бе избрала женствена рокля от ефирен шифон с апликации на рози и къс бледозелена жилетка, която подхождаше на матовата й кожа, бухналите й гарвановочерни коси и красивото й лице с безупречен грим.

Когато я видя, Магнус се усмихна широко и й подаде ръка.

— Харесва ли ти? — Дейзи съблазнително се завъртя.

— Да ти кажа ли честно? Не особено.

Лицето й помръкна.

— Притежаваш неповторима естествена красота — каза Сорен. — Според мен изглеждаш най-добре по тениска и джинси. Всичкият този грим само скрива кожата ти. Сякаш вижда позлатена лилия.

— Предполагам, че трябва да приема това като комплимент — каза Дейзи.

— Аз не си правя труда да се гримирам.

— Много смешно.

Поръчаха хайвер за предястие, а след това омари. Сорен избра шампанско „Перие-Жуе“.

— Не „Кристал“?

— Според мен е твърде прехвалено и скъпо.

— Мислех, че не си от стиснатите.

— Не съм стиснат. Просто не харча пари за неща, които не си струват — погледна я и Дейзи се опита да разгадае израз на очите му. — Е, красавице моя, крайно време е да изясня какво става с теб.

— Не зная за какво говориш — каза Дейзи и отпи глътка шампанско. Беше леденостудено и й вдъхна кураж. Не желаеше да води този разговор. Сорен я караше да се измъчва.

— Защо винаги се влюбвам в жени с проблеми? — въздъхна той.

— Излизаш с манекенки — промърмори Дейзи.

— И красивите жени имат проблеми: Твоят например е, че си фригидна.

Дейзи настръхна.

— Какво?

— Чу какво казах.

— Щом отказвам да спя с теб, значи съм фригидна?

— Ти искаш да спиш с мен — уверено заяви Магнус. — Но не го признаваш пред себе си. Виждаме се от месеци. Чувстваме се добре заедно.

— Да.

— И ме намираш за привлекателен — настойчиво я погледна. — Не се опитвай да го отречеш, Дейзи.

— Добре, така е — бавно потвърди тя. — Много си привлекателен. Но не съм готова да спя с теб, Магнус.

— Защо? Очакваш пръстен?

— Може би — отвърна тя и предизвикателно повдигна брадичка.

Очите му я разсъблякоха с поглед и смущаващо се спряха задълго върху гърдите й.

— Ако беше така, бих уважил желанието ти.

— Не лъжи — каза Дейзи след още една голяма глътка шампанско. — Всеки мъж иска секс, не би се лишил от това.

— Ако сексът беше толкова важен за мен, щях ли да седя тук с теб?

— Би могъл да имаш всяко момиче в Ню Йорк, което пожелаеш — саркастично отбеляза Дейзи.

— Права си — съгласи се той. — Но не желая. Иначе не би се наложило да го крия от теб. Просто щях да те зарежа.

— Не би чакал до сватбата — настоя Дейзи.

— Бих се оженил за теб — Магнус сви рамене. — Ето ти решение на проблема.

— Не е толкова просто.

— Всъщност напротив. Ще откриеш, че повечето неща в живота са прости — присви очи. — Ти си тази, която ги усложнява. Това винаги е грешка, Дейзи.

— Не ме учи как да живея — процеди тя през зъби.

— Разкажи ми за съперника ми — настоя Магнус и доля чашата й.

Това я изненада. Дейзи му бе казала, че в живота й има друг мъж, още в самото начало, когато бяха в имението му, но оттогава Магнус не я бе разпитвал и тя не го бе споменавала отново. Бе предположила, че е забравил.

— Това е… лично — възрази тя.

— Женен ли е? О, не гледай толкова изненадано. Не съм глупак, за какъвто навярно ме смяташ. Ако беше свободен, щеше да бъдеш с него, а не тук с мен — Магнус поклати глава. — Да се пазиш за женен мъж, който не те желае. Безсмислено е.

— Откъде знаеш, че той не ме желае? — промълви Дейзи с насълзени очи. Унило посегна към чашата с шампанско.

— Казах ти, скъпа. Нещата са прости. Ако те желаеше, щеше да поиска развод и да бъде с теб.

— Е — Магнус любезно й предложи кърпичка и Дейзи ядосано изтри сълзите си, — по случайност, грешиш. Желае ме и ще получи развод.

Побутна чинията си. Магнус пъхна ръка в джоба си, извади пачка петдесетачки и хвърли няколко от тях на масата.

— Ще те изпратя — каза той.

Когато колата спря пред дома на Дейзи, тя изпита угризение.

— Слушай, съжалявам, че нещата се развиха така…

— Няма за какво. Не бъди толкова тъжна. Твърдо вярвам, че човек трябва да следва съдбата си. А моята съдба не е да бъда заместник на друг мъж.

Дейзи се качи в апартамента си и проследи дългата черна кола, която се вля в движението по улицата. Болка прониза сърцето й, но това бе естествено, нали? Преди да заговори за Едуард, бяха поддържали чудесни приятелски отношения.

Влезе в банята, за да изтрие професионалния грим, който никак не му бе харесал. Е, добре. Може би утре щеше да се обади и да си останат приятели. Знаеше, че ще прекара в града цяла седмица.

Не й се обади. Нито на следващия ден, нито на по-следващия. Дейзи погледна календара и се запита дали няма да й позвъни от летището.

Нищо. Телефонът й не звънна. Дейзи си каза, че всъщност това няма значение. Важното бе, че ще се срещне с Едуард.

През целия уикенд се вълнуваше. Най-сетне щеше отново да се събере с него.

Петдесет и първа глава

Във вторник сутринта Дейзи си спомни съвета на Магнус. Не сложи никакъв грим, а само дневен крем и розова вода. Избра тъмносин панталон, семпла светлобежова блуза и перли.

Когато пристигна в лондонската къща на Едуард, красива сграда от времето на крал Джордж в Кенсингтън, бе напълно спокойна, което й се струваше странно. Щяха да бъдат насаме, само тя и Едуард.

Позвъни на вратата.

— Дейзи — Едуард се появи, както винаги, с тъмен костюм. — Заповядай, влез!

Топло му се усмихна и влезе в къщата. Интериорът издаваше вкуса на Едуард: картини, стар килим и красиви мебели от тъмно дърво навсякъде.

— Поръчах да ни донесат обяд от ресторант — каза той и я покани в трапезарията. Масата бе идеално подредена за двама. — Надявам се, че обичаш ризото.

— Разбира се.

Дейзи седна. Забеляза, че е смутен, и това я изпълни със задоволство. Чувстваше, че владее положението.

Едуард отвори бутилка вино, „Шато Лафит“, както забеляза. Не й допадаше особено, но бе поласкана от жеста.

— Гладна ли си? — попита той, напълни чашата й и седна на резбования стол на централно място.

— Всъщност не — Дейзи отпи глътка вино и загреба ризото. — Искам да кажа, вкусно е, но нали не си ме поканил тук, за да ме нахраниш?

Лицето му помръкна.

— Не.

— Искаше да поговорим за Магнус Сорен — каза тя.

По бледите страни на Едуард изби лека руменина.

— Аха. Да. Дано не мислиш, че е нагло да те поучавам, но мисля, че правиш грешка.

— Защо? — тържествувайки попита Дейзи.

— Защото този мъж е плейбой. Жесток прелъстител. Има цял списък от завоевания, все красиви момичета… не колкото теб, разбира се… — опитвайки се да бъде галантен, Едуард говореше несвързано. Продължи: — Спомена, че иска да има дете от теб. Но той е подлец. Говори за това, без дори да ти е предложил брак. Ако имаш дете, и двамата ще ми бъдете скъпи, независимо кой е бащата. Но мисля, че заслужавате нещо по-добро. Не бих понесъл да гледам как пропиляваш чувствата си.

— Значи съм ти скъпа? Колко?

— Много — отвърна Едуард. — Изненадан съм, че задаваш такъв въпрос след толкова години приятелство.

Дейзи изчака, но той не заговори отново.

— Само приятелство ли? — подкани го тя.

— Какво? — запримигва Едуард.

— За бога, Едуард! Защо ме повика тук, ако не за да ми се обясниш в любов? Всъщност винаги съм го знаела. Обичаше ме още когато бях дебела — неочаквано избухна в плач, когато изрече тези думи, но продължи, въпреки че по бузите й потекоха сълзи. — Дълго ме чака, а решението ти да се ожениш за Уина беше прибързано и сега се опитваш да поправиш грешката си. Зная, че е трудно — Едуард стоеше неподвижен и Дейзи докосна костеливата му ръка. — Сега е моментът, иначе ще останеш в капан завинаги.

Изведнъж той се отърси от вцепенението, отдръпна ръката си и изкрещя:

— Не е така, за бога! Как е възможно да си ме разбрала толкова погрешно?

Беше се изчервил до уши.

— Какво… какво искаш да кажеш? — запелтечи Дейзи.

— Обичам Уина. Нима си въобразяваш, че съм те поканил тук, за да… — изглеждаше бесен. — Как си могла да помислиш, че не държа на съпругата си и бих… бих… — Едуард рязко стана от стола си. Пое си дълбоко дъх и прие ужасяващо сериозно изражение. — Съжалявам, но се налага да те помоля да си тръгнеш.

Дейзи не помръдна. Не можа. Чувстваше се така замаяна, че щеше да припадне.

— Но, Едуард! Не ме ли обичаше в Оксфорд?

— Да, тогава — отсече той с леден тон. — Тогава. Но ти не отвърна на чувствата ми и продължих напред. Съветвам те да постъпиш по същия начин.

Дейзи стана. Сълзите от вълнение бяха преминали в сърцераздирателни ридания. Бе на ръба на истерия. Едуард смутено се озърташе. Дълбоко в себе си тя знаеше, че не е способен да я изхвърли на улицата разплакана и отчаяна.

— Успокой се — каза той. Изражението му издаде съчувствие. — Ще ти донеса кърпичка.

— Бла… благодаря — проплака тя.

Едуард й донесе няколко салфетки от кухнята.

— Заповядай. Слушай, Дейзи! — прокара пръсти през косите си. — Сигурно си привързана към мен, защото те харесвах, когато беше… по-пълна. Истината е, че и тогава заслужаваше да бъдеш харесвана, както и сега. Винаги си била жестока към себе си. Влюбваш се в неподходящи мъже или такива, които не можеш да имаш. Струва ми се, че… — продължи той, явно изпитал облекчение, защото плачът на Дейзи бе затихнал до сподавено хлипане — … ти си втълпяваш, че не заслужаваш да бъдеш обичана. На всяка цена помисли върху това. Помисли за себе си.

Изчака я до вратата и тя излезе в коридора.

— Но мога ли да ти се обаждам? Да разговаряме? — промълви Дейзи с умоляващ тон.

— Не — тихо отвърна Едуард. — Според мен би било най-добре да не се виждаме известно време.

Беше се изразил деликатно, но думите му я връхлетяха като товарен влак. Дейзи едва успя да кимне и да излезе на улицата, където безмилостно грееше слънце и всички видяха зачервените й очи.

Чу Едуард Пауърс да затваря вратата след нея.

Дейзи не помнеше как се е прибрала. Навярно бе плакала по целия път. Чувстваше се така, сякаш някой бе изтръгнал сърцето й, докато все още диша.

Неусетно се озова обратно в апартамента си. Беше ранен следобед и през прозорците нахлуваше светлина. Бе идвала чистачката и във всички стаи ухаеше на дезинфекциращ препарат и свежи цветя.

Дейзи влезе в банята и издуха носа си. Изглеждаше ужасно, с разрошени коси и зачервени очи, обляна в сълзи. Цялото й лице бе подпухнало и сбръчкано, въпреки здравия сън и козметичните процедури от месец насам.

Ето до какво можеше да доведе разбитото сърце.

Седна на леглото си и се загледа навън, докато слънцето залязваше над Северен Лондон и синята здрачевина я поуспокои. Сякаш се бе отделила от тялото си. Нямаше апетит и не проявяваше интерес към нищо. Но събра сили да отиде до банята и да вземе вана.

Топлата вода я ободри поне малко. Не можеше повече да се заблуждава, че Едуард Пауърс ще бъде неин. Отдавна го бе загубила.

През вратата на банята, която бе оставила отворена, се виждаше ваза с рози с цвят на захаросани бадеми, които бе купила, когато последните цветя, подарени от Магнус, бяха увехнали. Магнус. Никога вече нямаше да види и него.

Магнус я бе нарекъл фригидна и й бе казал, че твърде много усложнява нещата.

Фригидна? Просто не се интересуваше от секс, както вероятно доста хора.

После Едуард бе влязъл в ролята на психоаналитик.

Защо мъжете искаха да управляват живота й? Тя не искаше съвети. Искаше единствено любов.

Но я измъчваше подозрението, че може би Едуард е прав, поне донякъде.

Нямаше съмнение в това, че не престава да обърква нещата. В любовния си живот действаше непохватно, както Едуард на игрището за крикет.

Може би проблемът бе в самата Дейзи, в начина, по който гледаше на себе си. Застана пред огледалото и се опита да надникне отвъд бледото лице със зачервени очи. Да, знаеше, че е красива. Може би не блестеше с изключителни умствени способности, но какво от това? Бе постигнала чудеса — бе млада, преуспяла и се грижеше за родителите си…

За първи път в мислите й се прокрадна срам. Нямаше смисъл да се опитва да повдигне духа си, като си внушава колко е велика. Беше се опитала да отнеме един женен мъж от съпругата му. Едуард й бе казал, че има проблем със самочувствието, а Магнус Сорен й бе казал да порасне.

Дейзи се замисли върху това. Бе отблъснала Едуард, когато той имаше чувства към нея. Сега отблъсваше Магнус и за пореден път тичаше след мъж, когото не би могла да има.

За няколко мига й хрумна да се подложи на терапия, но бързо отхвърли идеята. „По дяволите! — каза си тя. — Аз съм англичанка. Не вярвам в теориите, че всички проблеми произтичат от нещо в детството…“

При тази фраза нишката на мисълта й спря. „В детството“. Мнозина твърдяха, че човек постъпва по определени начини заради нещо, което е изживял в детството си, нали?

Но нейното детство бе щастливо. Имаше прекрасни родители, които я обожаваха. Тогава защо бе започнала да се тъпче и бе станала срамежлива и непопулярна? Сякаш съзнателно се бе превърнала в грозна дебелана, за да се чувства отхвърлена от другите деца в училище.

Отговорът изникна в съзнанието й толкова изненадващо ясен, че коленете й се подкосиха и все още гола, изведнъж се отпусна на леглото си.

Бе отхвърлена далеч преди някой от тези хора да я отхвърли.

От родителите си. Първите си, биологичните си родители.

След безсънна нощ Дейзи се събуди и се облече. Първата й работа бе да се обади на родителите си. „Истинските“, напомни си тя.

Майка й вдигна при първото позвъняване.

— Здравей, мамо.

— Здравей, скъпа…

— Мамо, трябва да те попитам нещо — колебливо започна Дейзи. Дали майка й щеше да се почувства дълбоко наранена?

— Какво има, скъпа? Пострадала ли си? Или си болна?

— Не — явно гласът й бе издал, че нещо я измъчва. — Нищо, заради което да се тревожите. Но слушай, мамо. Любопитна съм за осиновяването. Моето осиновяване — в слушалката прозвуча шумна въздишка. — Няма нищо общо с теб и татко. Вие сте истинските ми родители. Единствените — Дейзи усети, че пелтечи. — Знаете, че ви обичам…

— Разбира се, че знаем, скъпа — увери я майка й с укорителна нотка за несдържания й изблик на емоции.

— Просто любопитство. Искам да узная нещо повече.

— Всъщност очаквахме някога да попиташ — каза майка й. — Иска ми се да можех да ти помогна повече, скъпа, но беше от осиновяванията, при които не се дава информация. Пълна тайна.

— Не разпитахте ли? — нетърпеливо попита Дейзи. — Медицински картон, нещо такова? Не настояхте ли?

Госпожа Маркъм се засмя.

— О, скъпа! Търсехме дете за осиновяване от години. Нямаш представа какво е. Когато ни казаха, че имат красиво момиченце за нас, веднага те взехме, без да задаваме въпроси. Ако беше болна, просто щяхме да се грижим за теб. Влюбихме се в теб в мига, когато те видяхме.

Очите на Дейзи се наляха със сълзи, но ги изтри.

— Скъпа мамо — каза тя.

— Скъпа моя.

— Помниш ли името на агенцията?

— Разбира се. Подробностите са в една папка горе. Почакай само минута, ангелче — майка й бързо се върна. — Казва се „Интерадопт“ и се намира в Лондон — даде й телефонен номер и адрес на Тотнъм Корт Роуд. — Но имай предвид, че са изминали двадесет и пет години, така че може би са се преместили.

— Не се безпокой — каза Дейзи. — Ще ги намеря.

Не се оказа толкова просто.

Мина цяла година. Дейзи се зае с издирването, докато работеше върху следващата си книга, в свободното си време между интервюта, конференции на разпространители и всичко останало, което бе част от живота на преуспяващ писател. Бе разочарована, че не се добра почти до нищо. Поне телефонните разговори и писмата до детективски агенции отклониха мислите й от Магнус Сорен и угризенията, които я терзаеха.

Агенцията се бе преместила преди години. Бяха й необходими шест месеца, за да разбере, че са излезли от бизнеса, и още шест, за да се добере до оскъдни сведения от архивите. Междувременно ближеше раните си и изливаше чувствата си в романа. Беше по-благосклонна към героите си, отколкото съдбата към нея.

Дори излизаше с мъже, но беше безсмислено. Преставаше да се вижда с тях най-късно след четвъртата среща. Установи, че й е безкрайно неприятно да я докосват.

Бе обсебена от стремежа да разбере кои са истинските й родители. Дълбоко в сърцето си вярваше, че е стигнала до прозрение и не би могла да продължи напред, ако не разбере защо са я изоставили. Защо е била нежелана.

„Портокаловият цвят“ получи още по-ласкави отзиви и се продаваше по-бързо от първата й книга. Бизнес мениджърът й инвестира парите и те й донесоха почти четиринадесет процента печалба.

Все повече забогатяваше. Дори два пъти я спряха на улицата. Даваше интервюта за списания и участваше като гост в популярни предавания. Бе млада, преуспяваща и поразително красива. Избягваше неудобните въпроси за интимния си живот. „Какъв интимен живот?“, питаше тя и така още повече разпалваше любопитството на журналистите. Не й харесваше да бъде център на вниманието. Това я лишаваше от писателската анонимност, а тя бе едно от нещата, които най-много й допадаха в професията. Сътворяваше свой свят, в който можеше да се потопи, поне докато книгата бъде издадена и хората започнат да я четат в метрото. Славата я изтръгваше от този свят. Но сега би могла да се възползва от нея. Разследването й не бе стигнало доникъде. Всяка нишка водеше до задънена улица.

Дейзи взе решение. Щеше да разгласи с какво се е заловила и така да достигне до истината.

— Осиновена съм — каза тя на Сузи Куонт.

Сузи бе шегаджийка, чието предаване се казваше „На гости при Сузи“, излъчваше се през деня по канал 4, след шоуто на Опра, и имаше висок рейтинг. Издателите й бяха решили, че появата в него е голям пробив.

— Кажи им нещо пикантно — бяха я посъветвали.

Бе решила да направи именно това.

Сузи широко отвори силно гримираните си очи. Дейзи сякаш прочете мислите й: „Сензация“.

— Наистина ли? — глезено попита водещата.

Дейзи погледна право в камерата.

— Да. Агенцията се е казвала „Интерадопт“ и, изглежда, е изчезнала от лицето на земята. Ако някой читател знае нещо и се свърже с мен, ще му бъда безкрайно благодарна.

Чу шушукане сред публиката. Несъмнено това щеше да послужи за интересна статия в „ОК!“. Мразеше да говори за толкова лични неща пред чужди хора, но бе отчаяна и се нуждаеше от помощ.

Кой знае? Може би щеше да има полза.

Петдесет и втора глава

Лимузината „Линкълн Таун Кар“ спря и шофьорът слезе, заобиколи я и отвори задната врата. С крайчеца на окото си зърна онези дълги стройни крака върху меката кожена тапицерия на седалката. Трудно бе човек да не ги забележи.

Роуз Фиорело бе с шоколадовокафява вълнена рокля със светли копчета и кантове, дълъг ръкав и бежови кожени ръкавици. Прекрасните й крака бяха обути в кафяв вълнен чорапогащник и високи до коленете ботуши. След секунда топлото кашмирено палто обгърна тялото й.

Шефката му бе красива като филмова звезда. Всички колеги му завиждаха, че работи за нея, и настояваха да узнаят нещо интересно. Сладурана като нея сигурно имаше зад гърба си някой богаташ. Носеха се слухове, че я покровителства мафиотският бос Винсънт Салерни. „Сигурно понякога се вози с нея в лимузината, а? За да си получава дължимото?“ Но за съжаление той не можеше да им каже нищо. Фиорело бе привлекателна жена, но живееше като монахиня. Богата и вечно заета монахиня. Държеше се сурово с мъжете. Когато слушаше телефонните разговори, които тя водеше от колата, никак не му се искаше да бъде на мястото на хората от другата страна.

Беше се убедил, че Роуз Фиорело е много богата, много красива и много жестока. Бе уволнила четирима шофьори преди него за по няколко закъснения. Такава бе, изискваше уважение. Едно малко неподчинение водеше до уволнение. Тази жена бе като Чингиз хан в секси минижуп.

Може би бе лесбийка, но не я бе виждал да се вози на задната седалка и с жени. Струваше му се, че шефката му няма време за интимен живот. Веднъж в седмицата посещаваше майка си и това бяха единствените й лични срещи.

Не за първи път той си помисли, че е жалко.

— Кога желаете да дойда да ви взема, госпожице Фиорело? — попита той и почтително докосна периферията на шапката си.

Роуз не го погледна.

— Не съм сигурна, Бърни. Ще ти позвъня.

— Добре, госпожице — каза той и отново се качи в колата.

Видя я замечтано да съзерцава сградата. Понякога му се струваше, че единственото, което вълнува Роуз Фиорело, са проклетите сгради. Къщи, апартаменти, жилищни блокове, занемарени стари кооперации. Създания от тухли и мазилка, а не от плът и кръв.

Беше маниачка. Докато потегляше, Бърни си помисли, че й е нужно едно хубаво чукане. Жалко, че той нямаше да бъде този, който щеше да й го даде…

— Колко етажа? — попита Роуз.

Агентът на недвижими имоти бе дребничък нервен човечец с мазен поглед зад очилата с черни рамки, които непрекъснато наместваше на носа си. Бе чул, че Роуз Фиорело е нова легенда, и се бе обзаложил с всички свои колеги, че ще я впечатли.

Но не бе никак лесно. Беше ужасно скептично настроена и искаше да се откаже от сделката. Не му даваше възможност да владее положението.

— Осемнадесет — каза той. — Страхотна височина, Роуз.

— Не си спомням да съм ви помолила да ме наричате с първото ми име, господин Робинсън.

— Хм, добре. Госпожице Фиорело.

— Последните шест етажа са в окаяно състояние. Необходим е основен ремонт, ако поне конструкцията на сградата е стабилна. Но не мисля, че е така.

— Ще проверим това.

— Никоя банка не би приела ипотека на този бордей — решително заяви Роуз. — Това означава много пари. Ще бъда принудена да вложа всичките си приходи.

— Да, но помислете за възможностите… имот в централната част на Манхатън…

— Алфабет Сити — подигравателно каза Роуз, сякаш ставаше дума за район, който не става за живеене. — Нима според вас хора от висшата класа биха наели жилища тук? В близките паркове се въргалят спринцовки, на две преки има приют за бездомници, а стените са издраскани с графити.

— Източен Манхатън има бъдеще, госпожице Фиорело. Откакто Джулиани е кмет…

— Данъкът за такъв имот е почти двеста хиляди — изтъкна Роуз.

Той се поколеба.

— Както казах, предимствата са големи, госпожице.

Роуз вдигна поглед. Навсякъде ръжда, отпадъци и плъхове.

— Да се отдръпнем, преди сградата да рухне върху главите ни.

Преувеличаваше, но не би могъл да отрече мизерията.

— Това може да се превърне в голям, светъл жилищен блок с място за градина — неубедително каза той.

— Стоим пред нестабилна изоставена сграда в неугледна част на Манхатън, в която се спотайват отрепки. Никоя банка не би отпуснала заем. От осемнадесет месеца не можете да намерите купувач, защото цената ви е безумна.

— Значи не я искате? — каза той малко плахо. — Имаме други, по-добри сгради.

— Не съм казала, че не искам тази — отвърна Роуз.

— Но…

— Не я искам на безумната ви цена. Предлагам седемстотин и петдесет хиляди, без данъка, което означава почти милион.

— Цената е три милиона долара, това е…

— Неприемливо. Слушайте, господин Робинсън. Предлагате този имот почти от година. Какво би си помислил някой, който желае да продаде жилището си чрез вас? „Бенкмън Мартин“ не са готови на компромиси. Зная, че все повече клиенти се отказват от услугите ви. Защо? Защото не проявявате гъвкавост. Не сте сериозни. Мога да ви помогна бързо да решите проблема си. Репутацията ми ви е известна.

Реакцията му издаде нерешителност.

— След месец можете да приключите с това и знаете ли какво ще ви кажат в офиса? Джон Робинсън знае как да се отърве от излишния товар. Успя да продаде онзи бордей на Авеню А само с един оглед.

Робинсън примигна.

— Откъде… откъде знаете, че за първи път аз водя клиент на оглед тук?

Роуз го погледна в очите и каза:

— Имам източници.

Поддържаше връзка със Салерни. Той бе чул това. Изведнъж Робинсън изпита желание да се скрие в уютния си кабинет. От друга страна, имотът наистина бе трудно продаваем и от година очакваше купувач…

— Ще се наложи да водя дълги преговори със собственика.

— Кажете му, че според моите източници общината възнамерява да заведе дело срещу него за притежание на опасна сграда.

— Не зная…

Роуз извади от джоба на кашмиреното си палто бял плик. Леко го отвори, за да покаже на Робинсън съдържанието: пачка зелени банкноти.

— Стотачки — каза тя. — Сто на брой. Това прави десет хиляди долара. Донесете ми подписан договор тази седмица и са ваши.

— Може би това ще ви послужи за нещо — каза Грег Филкс. Плъзна кафяв плик по плота на махагоновото бюро и зачака.

Джейкъб Ротщайн го взе, извади снимките и листовете и се усмихна.

— Добра работа, Филкс.

— Благодаря, сър.

— Това е всичко засега — добави той за разочарование на младия управител, който се бе надявал синът на шефа да го поздрави и потупа по рамото. Но стана и безшумно излезе от офиса. Със сигурност щеше да получи премия или нещо подобно…

Всички знаеха, че престолонаследникът е загазил заради младата си приятелка, която бе откраднала информация от компанията, и търси начин да й отмъсти и вероятно да си възвърне уважението на баща си. Филкс бе намерил нещо ценно за господаря си и очакваше похвала и от бащата, и от сина.

Бяха се скарали за нещо дребно, но какво от това? Ротщайн бяха семейство и щяха да го преодолеят. Всички в компанията бяха сигурни.

Но Грег Филкс се лъжеше.

Джейкъб Ротщайн се взира в разпечатките двадесет минути, докато запамети всички подробности. „Добър избор, Роуз“, помисли си той, възхитен от вкуса й. Определено разбираше от недвижими имоти и при нормални обстоятелства би стигнала далеч. Но обстоятелствата не бяха нормални. Джейкъб Ротщайн бе по петите й.

Джейкъб се увери, че всичко е наред, преди да предприеме хода си. Нае нов адвокат, а не онзи, който работеше за фамилията, и му възложи да провери юридическия му статут. Бе разочарован, но не и изненадан, когато откри, че не може да разполага с по-голямата част от състоянието си. То принадлежеше на семеен тръст и Джейкъб не можеше да го докосне без разрешението на родителите си. Но апартаментът в Манхатън и всичко в него бяха лично негова собственост. Имаше двеста и дванадесет хиляди по текуща сметка, от които сто хиляди бяха годишна премия, и новият адвокат ясно му даде да разбере, че вероятно ще се наложи да ги върне.

Когато платеше на адвоката, щяха да му останат колата, апартаментът и сто хилядарки. За миг усети свиване под лъжичката, но бързо се стегна. В Голямата ябълка сто хиляди долара не бяха много. Само поддръжката на апартамента му струваше две хиляди на месец. Като прибавеше и разходите за марково вино, храна, нови костюми, такса за паркинг и химическо чистене, не бе сигурен дали ще му стигнат дори за три месеца.

Все пак Джейкъб нямаше никакви колебания.

През последните две седмици бе приключил с всичко недовършено, бе дал повече правомощия на подчинените си и привел цялата документация в ред за своя наследник. Тази сутрин бе напълно готов.

Извади дебел кафяв плик, адресира го до апартамента си и пъхна в него всичко, с което разполагаше за Роуз Фиорело. След това сам го пусна по пощата на компанията и отиде при секретарката си.

— Позвъни на баща ми, ако обичаш, Ела.

— Да, господин Ротщайн — задъхано каза тя. — Какво да му съобщя, че ще се качите при него ли?

— Точно така.

— Нали ще се върнете скоро? — попита тя и примигна съблазнително. Не подозираше, че го вижда за последен път.

— Не се дръж като разглезен хлапак, Джейк — гневно каза баща му. — В единадесет имам среща и не мога да губя време за глупости.

— Можеш да приемеш човека, когото очакваш, татко. Няма да променя решението си.

— Напротив, ще го промениш. Постъпваш импулсивно.

— Не! — Джейкъб поклати глава. Стоеше прав срещу бюрото на баща си, който нямаше намерение да става. — Напускам, татко. Исках да го чуеш лично от мен.

— Да не би да е заради онази кльощава кучка? Заради една фуста! Мога да изпратя няколко момичета, които изглеждат като нея в апартамента ти да се позабавляваш с тях и да престанеш с тези глупости.

Джейкъб потръпна. Вулгарността на баща му бе разтърсваща.

— Няма нищо общо с нея — отвърна той съвсем искрено.

Лицето на Фред помръкна.

— Значи си решил да избягаш с фирмените тайни и да се съюзиш с нея, така ли? Да ме предадеш заради някакво простовато момиче?

— Никога не бих постъпил така. За нищо на света — думите му прозвучаха убедително. — Не бих помогнал на никого да навреди на фирмата.

— Тогава какво си намислил, глупако?

Стисна зъби.

— Татко. Не ми харесва начинът, по който се работи тук. Не съм съгласен да изнудваме наемателите на сградите, които закупуваме, вместо да преговаряме с тях…

— Страхотно. Онази мацка е накарала сина ми да оглупее и да стане либерал.

— Не съм доволен от счетоводството и особено от това, че бях изхвърлен от отдел „Закупувания“.

Фред разпери ръце.

— Е, ще поговорим по въпроса. Не драматизирай нещата.

— Твърде късно е. Когато ме премести, веднага разбрах каква става. Просто не желая повече да изпълнявам твои нареждания — протегна ръка напред и даде знак на баща си да не го прекъсва. — Да, зная, че аз управлявам отдела. Но се нуждая от независимост. Просто не искам да отговарям за действията си пред никого и възнамерявам да ръководя своя собствена фирма по свой начин.

— Собствена фирма? Твърде млад си, Джейкъб. Наскоро завърши колеж…

— Млад, но не и некомпетентен, татко — Джейкъб пристъпи напред и сложи официалната си молба за напускане на бюрото на баща си.

Фред Ротщайн втренчи поглед в сина си. Явно слабоумния хлапак говореше сериозно.

— Ще се наложи да върнеш…

— Премията си. Зная. Вече я прехвърлих. Както и вилата Хамптънс и ферарито, което взе на изплащане за мен. Зная, татко. Наясно съм с финансовото си състояние.

— Откъде?

— Наех адвокат. Обмислил съм всичко.

— Отвори куфарчето си! — изкрещя Фред Ротщайн. — Нима мога да бъда сигурен, че не се опитваш да отмъкнеш документи, както онази кучка?

Джейкъб леко се усмихна и отвори закопчалката.

— Ето — показа на баща си, че в червеното кожено куфарче няма нищо друго, освен златната му химикалка „Монблан“. — Моя е. Подарък от баба, помниш ли?

— Неблагодарно копеле! — изръмжа Фред Ротщайн. — Разкарай се от офиса ми.

— Ще се видим на вечеря през уикенда…

— Не мисля — каза Фред Ротщайн. — Не си добре дошъл дома, докато не се откажеш от тази лудост и не се върнеш на работа при мен.

— Няма да се върна тук, освен ако имам пълен контрол върху акциите — решително заяви Джейкъб.

Фред примигна.

— Сигурно се майтапиш с мен.

Джейкъб въздъхна.

— Тактично казано, татко. Но не.

Остави баща си разгневен, отиде до асансьора за ръководния персонал и слезе във фоайето.

Прибра се в уютния си апартамент, който на първо време щеше да бъде и негов офис. Нямаше друго помещение, което би могъл да ползва.

Джейкъб бе освободил един ъгъл в библиотеката и инсталирал компютър и модем. Вече бе струпал куп папки с информация за агенции на недвижими имоти и списък от имена на банки, дълъг цяла страница.

Беше голяма крачка. Млад мъж с безброй привилегии, работещ в компанията на баща си, изведнъж решава да си проправя път сам. Похвално, но трудно осъществимо. Но Джейк бе уверен в успеха си.

Пазарът на имоти процъфтяваше. Беше подходящ момент да се възползва от собствеността си върху имота на Пето Авеню. Не желаеше да продава. Данък печалба бе твърде голям. Най-добрата тактика бе да го ипотекира. Печалбата щеше да се смята за заем и да бъде освободена от данъци. Джейкъб бе огледал няколко подобни имота и бе изчислил, че този ще му донесе пет милиона. Щеше да вложи четирите и да запази остатъка. Тези пари щяха да бъдат скътани за черни дни. Но пред банкерите щеше да му бъде нужно и нещо друго, освен информацията за работата му в голяма корпорация и чаровната му усмивка.

Джейкъб се усмихна на себе си. Наистина рискът бе голям, но той се чувстваше спокоен, почти безгрижен. Седна на малкото бюро, което представляваше целият инвентар на „Джей-Рот Корпорейшън“, взе списъка и се обади на първата банка в него.

Седмица по-късно Джейк прецени напредъка си. Бе получил ипотека, което бе страхотно, но банкерите не изглеждаха впечатлени.

— Нямате никакво обезпечение, господин Ротщайн. Съветваме ви да поговорите със специалист по инвестиции, преди да ни позволите да оперираме с парите ви…

Навсякъде същата стара песен.

— Три милиона не са никак малко — възразяваше Джейкъб, стараейки се да запази самообладание.

— Така е, но съвсем не е достатъчно за закупуване на сграда в Манхатън. Не и от желания от вас мащаб — вяло му подаваха ръка. — Обадете ни се, когато можем да ви бъдем полезни с нещо.

Джейкъб сви рамене.

— На ваше място не бих стоял до телефона в очакване — щеше да се наложи да играе малко по-смело, отколкото му подсказваше инстинктът. Щом не можеше да получи заем за строителство или индустриална ипотека, трябваше да се сдобие с някакво обезпечение.

Не че не бе правил това по-рано.

Джейкъб седна на бюрото си и потърси друга папка, онази със сведенията за Роуз Фиорело. Бе решил да я преследва. Не бе в негов стил, но си струваше. Всъщност бе забавно, че без да осъзнава, тя работи за него. Сградата бе ценна находка, ако човек познаваше подходящите хора от строителния бранш, и тя се бе съюзила със Салерни и мафията, но не бяха единствените в Бруклин. Досещаше се за намеренията й. Да сложи портал и охрана, да обзаведе чисти, функционални апартаменти и да чака районът да стане по-населен…

Щеше да плаща в брой, но той вече знаеше как процедира Роуз. Бе кралица на купуването на имоти на безценица и умееше бързо да убеждава собствениците. Беше си осигурила мощна финансова подкрепа, но Джейкъб притежаваше четири милиона на свое име. Може би тя щеше да успее да постигне целта си за месец, а той би могъл да започне още сега.

Мисълта го изпълни със задоволство. Вдигна слушалката и набра номера на „Бенкмън Мартин“.

— Добър ден — каза той. — Бих искал да говоря с Джон Робинсън във връзка с имота на Авеню А. Неотложно е.

Петдесет и трета глава

Денят на Роуз започна нормално.

Будилникът й звънна в шест часа и тя веднага стъпи с босите си крака на пода, влезе в кухнята и сложи на котлона кафе с канела, преди да се отправи към банята. Сутринта й се струваше най-приятната част от деня и се наслаждаваше на времето, което прекарваше сама преди работа. Едва ли можеше да каже, че има някакъв друг личен живот, освен гостуванията при майка си в неделя. Роуз изми косите си, изсуши ги с мощен сешоар за по-малко от пет минути и намаза лицето си с овлажняващ крем. Струваше двеста долара, но поддържаше кожата й свежа като на бебе. Седна в кухнята по бял хавлиен халат и докато пиеше кафе, се загледа в изгрева над Манхатън. Правеше това всяка сутрин и й харесваше.

По-късно слезе във фоайето, за да вземе сутрешните си вестници. Четеше „Уолстрийт Джърнъл“ и лондонския „Файненшъл Таймс“, както и седмичника „Икономист“. Отново повдигна чашата с димящо кафе, разтвори „Файненшъл Таймс“ и видя собственото си лице.

Роуз примигна, обзета от паника. Какво бе това? Разкритие за връзките й със Салерни? Последното, което й бе нужно сега, бе федералните да тръгнат по петите й. Или нещо, свързано с Ротщайн? Дали не бяха завели дело срещу нея за изнасяне на поверителна информация?

Остави чашата, взе вестника и се вгледа по-внимателно.

„Дейзи Маркъм — пишеше под снимката, — британската авторка на бестселъри, раздаде копия с автографи от последния си роман «Портокаловият цвят» вчера в «Барне енд Нобъл»“.

Роуз разгледа снимката. Някои хора просто си приличаха. Но, не, това бе нейното лице.

„Полудявам ли?“, помисли си тя. Отнесе вестника в банята, сгъна го на четири и го задържа до отражението си в огледалото. Кожата на момичето от снимката изглеждаше розова, защото цветът на страниците за светска хроника бе такъв, но освен тази малка подробност биха могли да минат за един и същ човек.

„Това е глупава шега“, помисли си Роуз. Но лицето от снимката я гледаше със загадъчната усмивка, която бе свикнала да вижда в огледалото.

„Кой носи отговорност, по дяволите? Откъде са се сдобили с моя снимка?“ Но, разбира се, снимката не бе нейна. Никога не бе седяла на маса, отрупана с книги, и не бе раздавала автографи. Вероятно бе фотомонтаж, направен така, че писателката да изглежда като нейна… близначка.

Сърцето на Роуз се разтуптя. Зави й се свят и вестникът падна от ръцете й на пода. Веднага се обади на майка си. Обикновено не ставаше толкова рано, но на Роуз й бе все едно. Трябваше да говори с нея на всяка цена.

След множество позвънявания най-сетне в слушалката сънено прозвуча нейният глас.

— Ало?

— Мамо?

Явно доловила вълнението й, майка й изведнъж се разсъни и тревожно попита:

— Какво има, скъпа? Добре ли си? Да не би да си претърпяла злополука?

— Не — успокои я тя, опитвайки се да овладее дишането си. — Добре съм, мамо. Нали съм осиновена?

— Знаеш това.

— В болницата… имаше ли и друго бебе?

— Какво искаш да кажеш, Роуз?

— Близначка. Две сестри, от които сте взели само мен?

— Роуз! — Даниела Фиорело бе шокирана. — Нима мислиш, че бих разделила сестри? И бих го крила от теб? Не, беше единствената. Имаше и други бебета, но не много. Казаха ни, че ти си наред за осиновяване, и щом те подържахме в ръцете си, двамата с баща ти поискахме само теб, скъпа.

Роуз въздъхна. Бе толкова объркана, че не знаеше какво да мисли.

— Защо ми задаваш такива въпроси рано сутринта?

— Видях… жена, която изглежда точно като мен.

Майка й отвърна с характерния си топъл, гърлен смях и Роуз изведнъж се почувства по-добре.

— Сигурно е оптическа измама, скъпа. Ти си толкова красива, че не може да има друга като теб.

Такава бе нейната майка, толкова горда и мъдра. Роуз почувства, че светът й започва отново да става нормален.

— Благодаря, мамо.

— Добре, скъпа. Обади ми се, ако ти трябва нещо или искаш да поговорим за това.

— Разбира се — увери я Роуз и затвори.

След кратко колебание позвъни на новоназначената си секретарка, Фиона със сигурност вече бе станала. Веднага вдигна мобилния си телефон.

— Офисът на Роуз Фиорело.

— Обажда се Роуз.

— Добро утро, госпожице Фиорело. Графика си за днес ли искате да чуете?

— Не. Отмени всичките ми уговорки — каза Роуз.

Последва мълчание.

— Болна ли сте, госпожице Фиорело?

— Добре съм — троснато отвърна тя. — Има нещо, за което трябва да се погрижа. Постарай се да го уредиш.

— Добре, госпожице — каза Фиона. — Приятен ден.

Роуз долови в гласа й изумление. Нима бе толкова необичайно за нея да си вземе почивен ден? Навярно майка й бе права, че се преуморява, но по какъв друг начин би могла да живее?

Погледна стенния часовник. Наближаваше седем. Най-близката книжарница щеше да заработи след цели два часа.

Роуз отвори вградения гардероб. Какво да прави дотогава? Реши да отдели повече време за тоалета си днес. Не вярваше, че съществуват двойници. Щеше да разнищи тази история.

Джон Робинсън овлажни устни.

— Не че не проявявам интерес, господин Ротщайн — плахо каза той. — Просто сроковете ви са нереалистични…

— Готов съм да ви предложа с двадесет процента повече от другата оферта — обеща Ротщайн. — Да не говорим за личната премия.

Очите на агента светнаха.

— Всъщност…

— Колко? — попита Джейкъб.

— Десет хиляди.

— Аз ще ви дам тридесет — спокойно каза той. — Всички печелят.

— Освен конкурентката ви.

— Е, така й се пада, щом се опитва да прецака „Бенкмън Мартин“, нали? — усмихна му се Джейкъб. — Това е непочтено и не е начин за постигане на успех в бизнеса.

— Прав сте — съгласи се Робинсън с нотка на злорадство. Спомни си за суровото държане на красивата Роуз Фиорело. „Кучка“. — Просто губи сделката.

— Уредете ми този договор днес, до края на работното време, и ще продадете имота на по-добра цена, с тридесет хиляди печалба за вас. Освен това ще спечелите благоразположението на единствения син на Фред Ротщайн — добави той.

Робинсън нетърпеливо кимна.

— Разбира се, господин Ротщайн. Веднага ще се заема.

Роуз чакаше пред вратата на „Барне енд Нобъл“ на Пето Авеню и нервно потропваше с крака, когато служителите най-сетне пристигнаха и отвориха.

— Добро утро, госпожице — каза управителят, когато тя влезе в голямата книжарница. — Нещо определено ли търсите?

— Да. Книга от писателка на име Дейзи Маркъм — отвърна Роуз.

— О, чудесен избор. Тази авторка превзе света на любовните романи с гръм и трясък, а новата й книга бързо се изчерпва. Ето… — взе луксозно издание с лъскави корици от масата с надпис „Бестселъри“ и й го подаде. — Почитателка ли сте? Бях впечатлен от „Лимоновата горичка“…

Роуз вече вървеше към касата, но се спря.

— Ще взема и двете.

— Разбира се, госпожице — отвърна той. Стори му се някак странна. Беше красавица, носеше розов костюм „Шанел“, и все пак в нея имаше нещо чудато. Бързо й подаде другия роман от рафта за бестселъри. — Още нещо? Имаме чудесни четива в същия жанр, горещо ви препоръчвам последния роман на Джени Колгън…

Но Роуз вече се бе отдалечила. Плати и бързо се отправи към изхода, без да обърне внимание на касиерката, която й напомни за рестото.

Роуз влезе в заведение „Старбъкс“, поръча кафе с мляко и дълго се взира в снимката на задната корица на книгата, докато питието изстина и сервитьорката се приближи, за да я попита дали се чувства добре. Най-сетне стана, излезе и се върна с такси до апартамента си в центъра.

Това момиче определено бе нейна двойница. Сигурно бяха близначки. Но Роуз знаеше, че майка й не би я излъгала. Обмисли вероятностите. Може би от приюта вече бяха намерили родители за първото бебе и не бяха казали на майка й и баща й, че тя има близначка. Но това момиче бе англичанка, а агенцията, чрез която я бяха осиновили, се намираше тук, в Ню Йорк.

Трябваше да разбере какво се е случило. Както и да се запознае с Дейзи Маркъм. Роуз не бе сигурна защо се почувства така. Какво значение би имало това, че са кръвни сестри? Двете нямаха нищо общо, освен биологичните родители, които ги бяха изоставили. „Истинското ми семейство е майката, която ме е отгледала, а не онази, в чиято утроба съм живяла девет месеца, като на квартира“, помисли си Роуз с огорчение.

И все пак трябваше да се срещне с Дейзи Маркъм. Не би било трудно да накара неуморната Фиона да уреди това, но реши да запази чувствата си в тайна.

Това бе нещо, което трябваше да свърши лично.

Петдесет и четвърта глава

В Ню Йорк валеше. Сиви дъждовни струи се изливаха от навъсеното небе, по което не се виждаше нито едно синьо късче. В студената бетонна джунгла на Манхатън свиреше вятър и издигаше във въздуха найлонови торбички и пластмасови чашки от кафе. Беше януари, сърцето на мразовитата зима.

Дейзи Маркъм не чувстваше студа. Бе получила безброй съвети от отзивчиви читатели, които бяха я накарали да се чувства обичана и желана, но не се бяха оказали особено полезни. Единственото, което й се бе сторило ценно, бе анонимно предложение да се обърне към детективска агенция „Дженъс“ в Съединените щати.

Беше го направила и затова бе пристигнала тук.

Дейзи вървеше по Пето Авеню, плътно загърната в зимното си палто, под което бе с вълнена рокля и непромокаеми високи ботуши. Изглеждаше чудесно и се чувстваше изпълнена с енергия, въпреки времето. Намираше се в Ню Йорк и имаше важна работа.

„Дженъс“ бяха наследници на гиганта „Крол Сикюрити“, доайени сред компаниите за детективски разследвания, които бяха разполагали с мрежа почти колкото тази на ЦРУ. „Крол“ имаха изключителна репутация и навярно услугите им бяха скъпи, но Дейзи бе уморена от напразно търсене.

Искаше час по-скоро да открие биологичните си родители.

Кантората не изглеждаше така, както си я бе представяла. Намираше се на Двадесет и трета улица, близо до великолепната сграда „Флетайрън“, чиято форма напомняше герой от анимационен филм, сплескан при падане в пропаст. „Дженъс“ се помещаваше в небостъргач с офиси, висок само четиридесет етажа. Подът бе застлан с мокет, а покрай стените бяха подредени червени саксии с фикуси. Интериорът не говореше за много пари, въпреки невероятно високите хонорари, но Дейзи предположи, че това е част от внушението за дискретност.

Забеляза, че вратите на всички офиси са затворени. Никакви стъклени кабини, през чиито стени всеки би могъл да чува разговорите в съседното помещение…

— Зная какво си мислите — Дъг Бъркшир, мъж на средна възраст с елегантен костюм и очила с дебели стъкла, който се бе заел със случая й, се усмихна малко самодоволно. — Всички стени са шумоизолирани. Обръщаме голямо внимание на вътрешната сигурност.

— На входа не преминах през никаква проверка — изтъкна Дейзи.

Усмивката му не изчезна.

— Защото вече сме ви проверили. Просто предпазна мярка, нали разбирате?

— Искам да открия биологичните си родители — каза тя. Никак не го харесваше, но знаеше, че той е идеалният човек, на когото може да се разчита да свърши работата.

— Да, както ми казахте — разпери ръце. — Постарали са се да заличат следите си… но за нас не са неоткриваеми.

— Давате ли гаранции?

— Никакви. Сто хиляди долара, петдесет хиляди в аванс, без възвръщаемост.

Дейзи примигна.

— Колко?

Очите на Бъркшир алчно светнаха зад очилата.

— Можете да си го позволите, госпожице Маркъм. Това е цената.

— Откъде знаете колко мога да си позволя?

— Имате двадесет и шест банкови сметки в цял свят — тихо каза Бъркшир. — Балансът ви в „Барклис“ на Слоун Скуеър в девет часа сутринта местно време е бил четиристотин деветдесет и девет хиляди осемстотин седемдесет и две лири и шест пенса.

Дейзи се взира в него тридесет секунди.

— Всъщност бяха осемстотин шестдесет и четири…

Бъркшир поклати глава.

— Добавили са лихвата.

— Дяволски добри сте — каза Дейзи, възхитена, колкото и да не й се искаше да признае. — Наемам ви.

Тридесет минути по-късно Дейзи бе в хотелската си стая. Бе избрала „Парамаунт“, шикозен хотел близо до Таймс Скуеър с най-привлекателните пикола в Ню Йорк. Но й доскуча. След като бе изпълнила мисията си в „Дженъс“, започна да се пита какво да прави. Неволно се загледа в телефона. „Недей — каза си тя. — Няма смисъл да му се обаждаш“.

Магнус Сорен. Плейбой. „Новоизлюпен милиардер“, както го бяха нарекли във „Форбс“.

През последната година не бе имала връзка, по-дълга от месец. Беше се одобрила с Едуард, но вече гледаше на него само като на приятел. Бавно и постепенно бе осъзнала, че и двамата мъже в живота й са прави. За всичко. А тя, професионалната романтичка, винаги досега бе грешила.

Причината да не се обвърже с Едуард, когато бе имала възможност, бе ясна. Той просто не я привличаше. Дълбоко в сърцето си знаеше тази истина. Бе изпитвала само физическо влечение към Брад и приятелски чувства към Едуард. И с двамата бе готова да се задоволи с половината от това, което истински желае. Непрекъснато бе подхранвала чувството за отхвърленост от детството си и бе отказвала да даде на сърцето си всичко, за което копнее.

Дейзи се усмихна с тъга. Даряваше повече радост на милионите си читатели, отколкото на себе си.

Бе харесвала Магнус и бе изпитвала влечение към него. Но го бе зарязала.

„Умна постъпка, малката“, каза си тя.

Е, той не бе потънал в самосъжаление. Бе осъществил голямата си сделка и сега бе мечта за всяка жена, търсеща богат и известен съпруг. Макар и да се опитваше да го забрави, не можеше. За него се говореше в колоната на Найджъл Демпстър в „Тотлър“, „Харпърс“, „Воуг“… а „Хелоу!“ и „ОК!“ не можеха да му се наситят.

„Все още имам номера му — каза си Дейзи. — Мога да му се обадя“.

Пръстите я сърбяха да го стори. „Не! Защо да изглеждам жалка? Какво да му кажа? Че просто искам да го зърна?“

Дейзи изведнъж се отърси от колебанията. Не биваше да повтаря старите си грешки и да си казва, че не заслужава да бъде щастлива. Какво толкова, по дяволите, ако не желаеше да разговаря с нея, щеше да я разкара. „Ще го преживея — помисли си Дейзи. — Няма да ми бъде за първи път“.

— „Сорен Ентърпрайсиз“.

— Магнус Сорен, ако обичате.

— Секунда.

След кратка пауза заговори друг глас:

— Офисът на господин Сорен.

— Бихте ли ме свързали с него? Обажда се Дейзи Маркъм.

— От коя компания сте, госпожо?

— Приятелка — уверено отвърна Дейзи.

— Разбирам — равнодушието на жената бе вбесяващо. — Бихте ли продиктували името си буква по буква?

Дейзи изпълни молбата й.

— В каква връзка го търсите?

— Казах ви, че съм просто приятелка — напомни й Дейзи. Започваше да става нервна.

— Господин Сорен има много „приятелки“ — промърмори секретарката с нескрита враждебност. — Политика на фирмата е да питаме във връзка с какво се обаждате.

— Във връзка с Дейзи Маркъм — троснато заяви Дейзи. — Просто му предайте, че съм го търсила, по дяволите!

Затвори и закри лицето си с длани. Е, добре, поне бе събрала кураж да му позвъни…

Влезе в малката разкошна баня, напълни ваната с гореща вода и започна да сипва джинджифилово масло. Имаше секси аромат и поне докато е в банята, нямаше час по час да поглежда към телефона. Вероятно Магнус не бе в града. Тази вечер щеше да отиде на кино или може би на театър…

Телефонът звънна. Дейзи се втурна към него.

— Дейзи Маркъм — каза тя. Надяваше се гласът й да е прозвучал нормално, а не като писък.

— Магнус Сорен. Сигурно си гениална, щом си способна да ядосаш секретарките ми, Дейзи.

— Почакай да спра водата. Тъкмо се готвех да вляза във ваната.

— Продължавай да се събличаш, докато навъртам сметка — каза Сорен.

— Задръж.

Остави слушалката на леглото си. „Трябва да овладея положението“, помисли си Дейзи. Бързо спря водата и отново грабна слушалката.

— Къде си отседнала?

— В „Парамаунт“.

— Стая?

— 206. Слушай, Магнус, хрумна ми, че бихме могли да се видим… нали разбираш…

— Идвам веднага — каза Сорен и след миг прозвуча сигнал „свободно“.

През следващите десет минути Дейзи трескаво се зае с външния си вид. Изми зъбите си, намаза лицето си с крем, сложи нов грим, среса дългите си гарвановочерни коси и се преоблече. Тъмносинята вълнена рокля бе елегантна, но тя се боеше, че ще плувне в пот от вълнение. Избра дълга бяла рокля с цип и кашмирена жилетка. Този тоалет не се мачкаше и макар и консервативен, подчертаваше невероятните й форми и матовия оттенък на кожата й.

На всяка цена трябваше да го впечатли. Искаше да се държи уверено и шеговито и да бъде пълна противоположност на хленчещата нещастница, която бе видял последния път. Посегна към чантичката с „бижута за път“… Това бе последната лондонска мода. Богатите момичета имаха по един комплект резервни дрънкулки, които можеха да носят със себе си и да не се тревожат твърде много за застраховката. Женски играчки. Дейзи имаше огърлица от златисти перли, които щяха да смекчат яркия контраст на кожата й с бялата рокля. Сложи ги и пръсна парфюм на китките и в деколтето си. Избра „Хермес 64 Руфоборг“, любимия си аромат напоследък, малък къс от лятото сред зимната сивота…

Застана пред огледалото. „Много елегантно — помисли си тя. — Не е зле“.

На вратата се позвъни.

Дейзи отвори. На прага стоеше Магнус Сорен с тъмен костюм, който бе в контраст с русите му коси и светли очи. Тялото му бе толкова мускулесто, че навярно сакото бе ушито по специална кройка.

Бе зашеметяващ. Дейзи едва не се изчерви. Усети как зърната на гърдите й се втвърдиха. Добре че бе сложила сутиен с подплънки.

— Влез — хладно го покани тя. — Радвам се да се видим.

Сорен не отвърна. Влезе, затвори вратата и дълго остана загледан в нея.

— В града съм за кратко — непринудено каза Дейзи. — Реших, че не е зле да си поговоря с един стар приятел. Как си?

Приближи се и изпрати въздушни целувки към двете му бузи. Кокетни, хладни целувки на светска дама.

Магнус Сорен плъзна ръце около талията й и я притисна в прегръдката си. Когато Дейзи затаи дъх от изненада, той се наведе към нея. Чувствените й устни неволно се разтвориха и неговите жадно се впиха в тях, а зъбите му леко ги погъделичкаха…

Дейзи никога не бе изживявала подобно усещане. Ръцете му обходиха цялото й тяло и тя се предаде на завладяващите им ласки. Роклята се свлече в краката й като облак от бял ефирен плат и стегнатото й тяло с матова кожа остана по бяло дантелено бельо.

— Магнус…

— Шшт — задъхано каза той до шията й и ръцете му обхванаха гърдите й под сутиена.

В тялото на Дейзи нахлу гореща вълна. Сякаш разсъдъкът й се замъгли, а кожата й пламна от целувките му. Сорен я поведе към леглото и тя не се съпротиви.

— Харесва ли ти? Не се безпокой за куфара. Дженкинс ще се погрижи за него.

— Разбира се, сър — потвърди шофьорът и взе багажа на Дейзи. След изтощителен любовен маратон, продължил през целия следобед и дори вечерта, Магнус бе настоял да й помогне да събере нещата си и да напусне хотела.

— Ще отседнеш при мен.

Дейзи го целуна, малко смутена.

— Сигурен ли си, че е редно?

— Защо не? — изглеждаше учуден. — Ти си моята избраница, Дейзи.

Спряха пред красива кооперация в Гринуич Вилидж. Порталът бе с плъзгащи се железни врати, които се отвориха, за да влезе колата, а край оградата в стил „арт деко“ бликаха фонтани с причудливи фигури.

— Чудесно — каза тя с одобрение. — Кой е твоят апартамент?

Сорен се усмихна широко.

— Всичките. Цялата сграда е моя собственост. Влез, ще ти я покажа.

Покани я да влезе и я разведе из къщата. Бе разкошна, както бе предполагала, но Дейзи се изненада, че сред хладния интериор със скандинавски дизайн, съчетаващ дърво и светъл мрамор, Сорен е поставил саксии и водоскоци. В средата на къщата му имаше римски вътрешен двор с шадраван и алпинеум. В далечния край на градината се издигаха дървета, ябълково и черешово, а оградата, която отделяше имота от съседния, бе обрасла с трендафил. Горните етажи бяха пълни с ароматни тропически растения, папрат и лилии, като оранжерии с теракота на пода.

— Това е великолепно — възкликна Дейзи.

— Зимна градина — Сорен сви рамене. — Когато бях дете, в Швеция се стараехме да направим зимата приятна. Слагахме свещи навсякъде, за естествена светлина. Тук, в Ню Йорк, това не е необходимо. Искам край мен да има зеленина и когато не мога да бъда сред природата, да мога да се насладя на част от нея в дома си. Ако не съм обграден с растения, изпадам в депресия.

Сърцето на Дейзи преливаше от любов.

— Не мога да си те представя изпаднал в депресия.

Той й намигна.

— Защото не го допускам, скъпа — махна с ръка към растенията. — Вземам предпазни мерки. Ела да пийнем по нещо.

Сорен я заведе в приемната на приземния етаж, която бе застлана с мек килим, а в камината гореше буен огън. Дейзи изпита искрена радост. Навън цареше мразовита манхатънска зима, но между тези стени тя й се струваше на милиони километри. Беше с Магнус и най-сетне бе направила крачка към откриването на семейството си…

Сорен отвори шкаф, зареден с напитки колкото цял бар, и извади бутилка шампанско, украсена с цветя.

— „Перие-Жуе“. Любимото ми — каза Дейзи, когато той отстрани тапата и наля от златистата пенлива течност в две високи чаши.

— Зная — светлите му очи срещнаха погледа й и я накараха да се изчерви при спомена за това, което бе сторил с тялото й по-рано. — Чета всичко, свързано с теб.

— Аз също чета за теб.

Магнус се усмихна.

— Страхотен начин двама души да получават вести един за друг, а? Чрез пресата.

— Можеше да ми се обадиш.

— Ти също — погледна я сериозно. — Вече ти казах, че не желая да свиря втора цигулка след женен мъж.

— Тази история приключи.

— Значи ще се оженим — уверено каза Магнус. — Не искам да бъдеш поредното момиче, с което имам мимолетна връзка. Колкото по-скоро, толкова по-добре.

Дейзи се засмя.

— О, значи просто така! Ще се оженим. Ха-ха!

— Казвал съм това и по-рано, но ти не желаеше да го чуеш.

— Магнус — заговори Дейзи, повдигна чашата си и отпи глътка, — бъди разумен, за бога. Като че ли не те виждам по страниците на вестниците всяка седмица с нова приятелка.

— Досега бях необвързан — невъзмутимо каза той. — Вече не съм. Огледай се — посочи към невероятната обстановка в къщата си, картините по стените и увивните растения в градината. — Аз съм от хората, които знаят точно какво искат. Постигнал съм всичко благодарение на това, че се доверявам на инстинктите си. Защо да губим време? Да се позабавляваме известно време? Да излизаме заедно? Вече сме преминали този етап. Какъв смисъл има да отлагаме?

„Господи, наистина говори сериозно“, помисли си Дейзи и започна да става напрегната.

— Аз не съм решителна като теб. Трябва ми време да помисля — каза тя.

— Мисли колкото искаш, но е неизбежно — увери я той.

Петдесет и пета глава

— Съжалявам — любезно каза момичето по телефона, — но не можем да предаваме съобщения на авторите.

— Тогава ми кажете името на литературния й агент.

— И това не можем да направим, съжалявам. Дейзи Маркъм е много популярна писателка, така че, ако желаете, можете да пишете на електронния адрес за почитатели, но имайте предвид, че е възможно да е твърде заета, за да ви отговори, защото получава много писма.

— Слушайте. Прочетох, че Дейзи Маркъм е осиновена и търси информация за семейството си.

— О, и вие ли сте някоя отдавна забравена роднина?

Роуз се изчерви.

— Всъщност, да. Аз съм нейна сестра.

— За тази сутрин сте едва третата…

— Свържете ме с редакторите й — сопна се Роуз, загубила самообладание.

Чу щракване и сигнал „свободно“.

— Проклятие! — изкрещя тя и стовари обратно слушалката. Бе загубила два часа в напразни опити да се свърже с някого от „Андрюс Пъблишинг“, американските издатели на Дейзи Маркъм, който да я изслуша. Беше й се сторило лесно, защото хората, на които писателката благодареше в началото на книгата, бяха доста, но секретарката на редактора бе отказала да я свърже, както и ръководителите на отделите за връзки с обществеността, маркетинг и авторски права върху издания в чужбина. Най-сетне се бе добрала до тази глупава сътрудничка от „Връзки с обществеността“, а сега и тя й бе затворила.

Закрачи из апартамента си. „По дяволите!“ Всъщност коя бе тази Дейзи Маркъм? Писателка, за която Роуз дори не бе чувала. „В интерес на истината — призна тя пред себе си — може би това е, защото никога не чета книги“. Но определено не бе известна колкото Мадона. Защо бе толкова недостижима?

Роуз взе „Портокаловият цвят“ и отново се загледа в собственото си лице, което се взираше в нея от черно-бялата снимка с нейната усмивка…

„Разбира се!“ Нямаше нужда да оставя съобщение, за да стигне до Дейзи Маркъм. Тя беше Дейзи Маркъм.

„Андрюс Пъблишинг“ се помещаваше в лъскав черен небостъргач на Медисън Авеню, където заемаше четири етажа. Роуз знаеше, че редакторката е в офиса си, защото секретарката бе отказала да я свърже, а не бе казала, че е излязла. Влезе във фоайето, усмихна се на охраната и взе химикалката, за да се запише в регистъра на посетителите.

— Коя компания, госпожице?

— „Андрюс“ — отвърна Роуз, опитвайки се да имитира британски акцент. — Казвам се Дейзи Маркъм и отивам при Джулия Файн, редактора ми в Америка.

— За колко часа е уговорката ви?

— О, нямам уговорка. Кажете на Джулия, че съм наминала да я видя.

— Добре. Почакайте — униформеният пазач вдигна слушалката на телефона и набра вътрешен номер. Тихо изрече няколко думи и отново се обърна към нея. — Каза да се качите. Знаете на кой етаж е, нали?

— Да, на шестнадесетия.

— Нейният офис е на петнадесетия.

Роуз щракна с пръсти.

— Все забравям.

Чаровно му се усмихна и го накара да се изчерви и да замълчи.

Асансьорът бе модерен и бърз и за секунди я издигна до петнадесетия етаж. Въпреки че външно изглеждаше самоуверена, Роуз бе напрегната, когато влезе в преддверието на „Андрюс“. Със сигурност говорът й бе различен, а и не знаеше в какъв стил се облича Дейзи Маркъм. Тя бе с костюм „Шанел“, копринена чантичка и огърлица от едри перли, а може би двойницата й носеше джинси и тениски…

„Не размишлявай твърде много, Роуз. Щом си дошла тук, действай“.

Приближи се към рецепцията, уверено, колкото можеше. Момичето я изгледа странно, но след миг се усмихна.

— Тук съм за…

— Да, Джулия ще дойде веднага — приветливо каза администраторката. — Изненадани сме да ви видим тук след вчера… Но е чудесно… очевидно… искам да кажа, радваме се…

Роуз забеляза, че е развълнувана и не може да намери думи. Явно Дейзи бе уважавана личност тук. Най-добре бе да не говори, за да не я издаде гласът й. Просто отвърна на усмивката на момичето и се настани на дивана.

След минута през вратите от матово стъкло, зад които бяха офисите на редакцията, излезе жена с шикозен черен тоалет и фризирани бели коси, която развълнувано забърза към нея и й подаде ръце.

— Дейзи! Скъпа, каква приятна изненада. Не очаквах да те видя отново толкова скоро. Изглеждаш невероятно. Днес си се издокарала като принцеса Даяна…

Роуз се изправи и изчака Джулия Файн да дойде съвсем близо и да я прегърне и целуне по двете бузи.

— Ела в офиса ми. По какъв повод се отбиваш? Не че винаги не се радваме да те видим…

Роуз се отдръпна крачка назад и погледна Джулия Файн право в очите.

— Не съм Дейзи Маркъм.

Джулия примигна.

— Какво говориш и какъв е този акцент?

Роуз извади шофьорската си книжка и й я подаде.

— Както цяла сутрин се опитвам да обясня на секретарките ви, аз съм нейна сестра. Убедена съм. Изглеждаме напълно еднакво. Разбрах, че тя издирва семейството си. Е, просто й съобщете, че го е намерила.

— Господи! — промълви Джулия и отмести поглед от книжката обратно към лицето на Роуз. — Боже мой!

В три следобед Джейкъб Ротщайн бе с три милиона и тридесет хиляди по-беден и притежаваше запуснат небостъргач в Алфабет Сити. Подписа договора за покупко-продажба и представителят на бившия собственик сподели, че това е най-бързо сключената сделка, в която е участвал.

— Успех, сър — каза той и стисна ръката му. Джейкъб се усмихна. Знаеше, че всеки, който може да подписва чекове за милиони, е любимец на агентите.

— Има ли още нещо, с което мога да ви бъда полезен, господин Ротщайн? — попита Джон Робинсън с мазна усмивка.

Джейкъб прикри презрението си.

— Всъщност има.

— Кажете — подкани го Робинсън с умоляващ тон.

— Дайте ми номера на Роуз Фиорело.

— За съжаление не е тук — каза секретарката й. — Взе си почивен ден.

— Нима? Това не е онази Роуз Фиорело, която познавам — изтъкна Джейкъб.

— Да предам ли нещо? — любезно попита секретарката.

— Да. Че се е обадил Джейкъб Ротщайн. Номерът ми е 555–2092.

Мигът мълчание издаде, че името му й е познато.

— Разбира се, господине — обеща тя със същия любезен тон. Бе възхитен от умението на Роуз да подбира персонал. Тази жена наистина тежеше на мястото си. — Знае ли в каква връзка, или да й съобщя?

— Гарантирам, че няма представа за какво става дума — каза Джейкъб. — Но със сигурност би искала да узнае.

— Благодаря, господине. Приятен ден.

— Благодаря — отвърна Ротщайн и затвори. Очакваше Роуз да му се обади, но тя не позвъни нито през следващите пет минути, нито през следващите два часа. „Ще ме разиграва, а? Добре“, помисли си Ротщайн. Свърза се със строителни предприемачи и се уговори с тях за работата, която трябваше да бъде свършена. Имаше безброй неща за планиране и съзнанието му щеше да бъде твърде заето с тях, за да мисли за Роуз Фиорело. Скоро щеше да го потърси.

В първия миг Дейзи не разбра нищо. Гласът на Джулия Файн прозвуча истерично.

— Успокой се, Джулия.

— Дейзи. Жената тук е твоя сестра. Трябва да дойдеш в редакцията. Или да я изпратя у господин Сорен?

— Магнус Сорен? — попита Роуз, която се бе настанила в един ъгъл в офиса на Джулия. Нима Дейзи имаше връзка с Магнус? Той бе доста богат. Надяваше се новооткритата й сестра да не се окаже златотърсачка…

Джулия не обърна внимание на въпроса й и разпалено продължи телефонния си разговор.

— Дейзи, трябва да дойдеш на всяка цена. Не се шегувам. Толкова си приличате, че я взех за теб.

— Джулия — търпеливо каза Дейзи. — Нямам сестра. Единствено дете съм и съм осиновена. Поне доколкото зная.

— Но…

— Дайте ми телефона — настоя Роуз. Джулия й хвърли убийствен поглед, но тя не трепна. Властно протегна ръка и раздвижи пръсти. — Казах да ми дадете проклетия телефон. И вие, и аз знаем, че наистина съм нейна сестра.

— Дейзи — промълви Джулия Файн. — Тя настоява да говори с теб.

Роуз грабна слушалката от ръката й.

— Дейзи Маркъм ли е на телефона?

— С кого разговарям? — попита Дейзи с раздразнение. — Която и да сте, нямам представа как сте се добрали до редакторите ми, но не приемам това като шега.

— Нито пък аз. Казвам се Роуз Фиорело. Притежавам жилищни сгради в Ню Йорк. Също съм осиновена и с вас сме двойнички.

— Двойнички, как така?

— Еднояйчни близначки. Тази сутрин видях снимката ви на първа страница на „Файненшъл Таймс“. Имате моето лице. Купих си книгата ви и се убедих, че няма съмнение.

Роуз говореше толкова въодушевено, че Дейзи се заслуша с интерес. Гласът й звучеше… познато. Много познато, макар и с нюйоркски акцент.

— Издателите ви не пожелаха да се свържат с мен, така че дойдох тук и се представих за вас.

— Много хитро — тихо каза Дейзи.

— Редакторката ви госпожа Файн ме взе за вас. Нарече ме „Дейзи“. Помисли, че се шегувате с нея — Роуз натисна бутон и включи на режим „свободни ръце“. — Кажете й, госпожо Файн…

— Вярно е, Дейзи, истина е — задъхано я увери Джулия Файн. — Не бих се шегувала…

— Изпрати я тук — промълви Дейзи. — Искам да я видя.

Петдесет и шеста глава

Попи фалшиво се усмихваше на аплодиращите симпатизанти. Оркестърът засвири „Колумбия, перлата на океана“, когато Хенри стъпи на подиума и размаха ръце. Ако бе негова съпруга, щеше да върви до него. Но засега бяха само сгодени, при това без ничие одобрение. Съветниците му я бяха настанили на подиума, зад началника на предизборния щаб, сред хората от екипа, които усмихнато ръкопляскаха.

Погледна мъжа, когото обичаше, и се запита какво бъдеще ги очаква заедно.

Когато възгласите затихнаха, Попи седна на неудобния сгъваем стол заедно с другите, а Хенри се подготви за речта си. Същата, която произнасяше при всяка спирка от предизборната си обиколка. Вече я бе запомнила наизуст, както текста на всеки от хитовете на Травис Джаксън. Но също както Травис, Хенри винаги успяваше да звучи свежо. Той бе републиканец бунтар, любимец на Юга, който не криеше многобройните си интимни връзки от миналото и радикалните си социални възгледи. Дори излагаше непопулярни части от платформата си, с риск да загуби гласове. Попи раздвижи устни в синхрон с думите, които той изричаше…

— Опонентите ми ме критикуват за това, че съм против правото на аборт — бурни възгласи. — Казват, че нямам ясни възгледи по отношение на престъпността, защото не одобрявам смъртното наказание, а искам контрол върху притежанието на оръжие — освиркване, дори от страна на поддръжници на Леклерк. Тази част й харесваше най-много, защото караше съветниците му да настръхват. — Знаете ли какво, жители на Лафайет, Луизиана? Пред вас стои политик, който ще ви каже истината. Искам да има контрол върху носенето на оръжие и да бъде отменено смъртното наказание, макар и да зная, че това са две неща, с които никой от вас не би се съгласил… — последва обичайният гневен шум, който Хенри прекратяваше с отрепетиран жест и казваше: — Да, и все пак, ако можех да направя така, че тези две неща да станат, не бих се поколебал. Но знаете ли каква е истината? Тези закони никога няма да минат, поне докато съм жив, в Луизиана и в цяла Америка, независимо дали ми харесва или не. Така че това не бива да ви възпира да гласувате за мен. Можете да избирате между достатъчно господа в костюми, които са готови да ви кажат това, което желаете да чуете. Аз съм политик, който държи на убежденията си. Споделям ги и оставям на вас да направите избора си. Е, по кои въпроси сме съгласни, Лафайет? Области, в които бих могъл да направя нещо. Туризъм. Данъци. Работа…

— … силна отбрана — произнесе Попи с устни, — реформиране на социалните закони, образование за децата ни… области, в които вече съм успял да сторя много…

Сега всички го слушаха с интерес и благоговение. Паралелът с въздействието на рок звезда върху публиката й се струваше неизбежен. Хенри бе по-обаятелен от всеки вокалист.

Стратегията му се оказваше сполучлива. Леклерк бе излязъл от последно на първо място сред кандидатите за Сената от Луизиана с революционната си стратегия да споделя истината за убежденията си. Предварителните статистически извадки сочеха, че е с осем пункта пред основния си съперник.

Разбира се, нещата стояха така до миналата седмица.

Попи погледна тоалета си. Бе консервативен. Компромис от любов към Хенри. Бе облечена с дълга рокля на цветя с къс ръкав, което бе наивен опит на еврейка от Лос Анджелис да добие вид на южна красавица. Дори бе сложила бели ръкавици и кокетна сламена шапка. Бе готова на всичко, за да облекчи положението му.

Защото преди седмица Попи се бе превърнала в проблем.

Хенри бе известен със слабостта си към жените, но с това бе спечелил симпатиите на гласоподавателите от Луизиана. Съчетаваше в себе си чара на Клинтън и непоколебимостта на Буш и изглеждаше способен да стигне далеч, но изведнъж се бе появила пръчка в колелото.

Журналистите не бяха успели да се доберат до нищо компрометиращо в миналото на Леклерк и се бяха заели да правят проучвания за приятелката му. Бяха се натъкнали на златна мина.

Скандалът бе доста пикантен и веднъж избухнал, нямаше спиране. Първо бяха започнали да се появяват злобни антисемитски коментари. Наричаха Попи „еврейска принцеса“ и само това бе достатъчно, за да смъкне рейтинга му с един пункт. Не бяха сключили брак, но имаше изгледи скоро да го направят. „Слава богу, че все още никой не знае, че сме сгодени“, мислеше си Попи. Освен това тя не бе от Луизиана и дори от Юга. Беше дъщеря на богат адвокат от Ел Ей. Всеки ден излизаше ново крещящо заглавие и ново разкритие в клюкарските колони. Попи бе твърде млада за техния конгресмен… което определено не харесваше на по-възрастните дами. Накрая, за радост на демократите, бяха изтъкнати нетрадиционните й политически възгледи и работата й.

Попи бе против всичко, което Хенри отстояваше. Одобряваше правото на аборт и смъртното наказание за убийства и искаше носенето на оръжие да бъде разрешено. Подкрепяше екологични каузи и настояваше за смекчаване на условията за получаване на социални помощи…

Републиканците я ненавиждаха. Понякога, когато се качваше на подиума с Хенри, чуваше подмятания: „Еврейска кучка, комунистка“. Демократите, партията, която тя подкрепяше, без колебание я използваха срещу Хенри. Техният кандидат парадираше с доброто потекло на съпругата си и възпитанието на глуповатата си дъщеря навсякъде.

Скандалът с „Менъс“ бе капак на всичко.

Първата й кавга с Хенри, откакто се бе съгласил да я включи в кампанията си, бе избухнала по този повод и й бе подействала като шок. Бе свикнала Хенри да бъде на нейна страна и да я защитава от нападките на съветниците си, но този път не бе така.

Последната й група „Менъс“ свиреше популярна напоследък смесица от рок и рап, нещо средно между метъл и хип-хоп, която радиостанциите обожаваха, и в Топ 40 непрекъснато звучаха крясъци, изобилстващи с нецензурни изрази. Понякога това бе половината от песента. „Менъс“ имаха класическа репутация на лоши момчета, изпотрошаващи всичко, което не е заковано за пода в хотелските стаи, и чукащи всяко същество от женски пол, което се движи. Това бе толкова нормално в рока, че „Спин“ и „Ролинг Стоун“ бяха писали за групата едва миналата седмица.

Последното им парче се бе изкачило до номер едно в „Билборд“. Чудесно, но този сингъл бе различен. Всички станции отказваха да го въртят, дори BET. Наричаше се „Заплюй куките“ и обещаваше жестока съдба на всяко ченге, озовало се без подкрепление в близост до „Менъс“ (макар и Попи да знаеше, че музикантите са страхливци). Тази съдба бе описана с ужасяващи подробности.

„Менъс“ наричаха полицаите от Лос Анджелис „сутеньори“, „наркодилъри“, „расисти“, „биячи“ и „убийци“ и даваха на феновете си предложения как да постъпват с тях. Припевът представляваше бързо рап изреждане на начини за убиване на полицаи.

Предприемчив журналист от Ню Орлийнс бе открил, че Попи е мениджър на тази група, тези врагове на реда и законността, а конгресменът Леклерк се среща с нея и дори може би възнамерява да й предложи брак!

Всички от екипа на Хенри настояваха тя да прекрати договора си с „Менъс“.

— За нищо на света — заяви Попи. — Това е просто мъжкарско перчене, а групата е нашумяла.

— Нашумяла? Те провалят шансовете на Хенри — изръмжа Дон Рикълс.

Попи се обърна към Леклерк.

— Скъпи, това не е твой проблем. Просто им кажи, че не можеш да диктуваш нито на мен, нито на групите ми какво да правим. Ако не одобряваш, просто го кажи.

— Проблемът е, че ти одобряваш — спокойно каза Хенри.

Страните й пламнаха.

— Работата ми не е да изразявам одобрение или неодобрение. Не уча звездите как да пишат песните си. Вярвам в Първата поправка. „Менъс“ имат свобода на словото.

— Разбира се, но не могат да настояват ти да бъдеш свързана с тях.

Попи примигна.

— Искаш да ги зарежа? Да се откажа от една от най-продаваните си групи?

— Да.

— Е, няма да го направя — категорично възрази Попи. — Ако ще да горя в ада. Не ме моли отново.

— Да почакаме до след Лафайет, а? Тогава ще обсъдим въпроса — разумно се намеси Рикълс.

Ето че сега Попи стоеше тук, слушаше Хенри, мило се усмихваше на журналистите, които бяха готови да го съсипят, и се питаше дали ще й бъде за последен път.

„Не, престани“, строго си каза тя, докато в очите й напираха сълзи. Не биваше да го излага. Щеше да почака, докато се приберат в хотела, и да поговори с него. Тогава щеше да има предостатъчно време да си поплаче.

Колата спря до летището. Попи бе на предната седалка, защото Хенри шофираше сам. Не искаше да пътува с някакъв непознат шофьор. Мразеше чужди хора да я виждат разплакана, а и самият той бе предложил да я откара.

Кавгата бе продължила до ранните сутрешни часове. Попи бе изтощена, но по-мъчителна от умората бе болката в сърцето й и непоносимото предчувствие, че никога вече няма да види Хенри.

— Поне няма пръстен, който да ми връщаш — равнодушно каза той. Не желаеше Попи да скочи от колата и да си отиде, но и не бе готов да отстъпи.

Искаше й се да каже: „Защото ти пазеше годежа ни в тайна и не ми подари пръстен“, но вместо това промълви само:

— Престани.

— Така ли ще се разделим? Означавахме толкова много един за друг.

— Нима? — попита Попи и от очите й бликнаха нови сълзи.

Леклерк я погледна и изпита желание да ги изтрие. Но знаеше, че ако сега прояви слабост, и той ще заплаче, а това бе недопустимо за един мъж. Може би за мекушавите нещастници от Лос Анджелис бе нормално, но не и за южняк като него.

— Явно повече държиш на кариерата си, отколкото на мен, Попи.

— Става дума за свободата на словото — извика тя.

— Глупости — Хенри поклати глава. — Всичко е, защото ти си разглезено хлапе, свикнало да получава всичко. Никога не съм се опитвал да те потисна, да те превърна в жена украшение или да ти забраня да работиш. Но щом онези боклуци са по-важни от мен… — сви рамене. — Не мога да бъда модерен мъж, който не изразява мнение и одобрява всяко начинание на партньорката си, Попи. Ако ти е нужен такъв, търси го другаде.

— Все пак ти искаш да съсипеш кариерата ми — яростно изкрещя тя.

— Добре — Хенри протегна ръка и отвори вратата. — Ти направи всичко възможно да съсипеш моята. Нямам намерение да се превръщам в покорен съпруг домашар. Бях готов да се оженя за теб.

— Ти си мръсник, който подкрепя половата дискриминация, Хенри — изръмжа Попи, скочи от колата и грабна сака си.

За секунда й се усмихна и сякаш я прониза в сърцето с неустоимата си самоуверена усмивка.

— Мнозина са ми го казвали.

— Върви на майната си! — сопна се Попи.

Хенри докосна челото си.

— Приятен ден, госпожице — каза той, затвори вратата и потегли така рязко, че гумите изсвириха.

„Арогантно егоцентрично копеле“, помисли си Попи, докато навлизаше в терминала с толкова гневно изражение, че носачите дори не посмяха да се приближат, за да й предложат помощ за багажа. Със сигурност нямаше да получат бакшиш.

Проклет да е Хенри Леклерк с ласкавите си ръце и южняшки чар. Връзката им бе пълна лудост от самото начало. Бе твърде млада за него, градско момиче с кариера, а му бе нужна жена, която да стои у дома и да пече курабийки.

„В Луизиана не е за теб, Попи“, каза си тя.

Ядосано пристъпи към гишето за билети и показа платинената си карта „Уан Пас“.

— Кога е следващият полет до Ню Йорк?

— След двадесет минути, госпожице.

— Страхотно. Нося само този сак — каза Попи, — дайте ми място.

По време на целия полет в нея тлееше ярост и нито няколко чаши шампанско, нито меките седалки в първа класа успяха да я успокоят. „Хенри не заслужава да се измъчваш заради него“, не преставаше да си повтаря тя, но и това не помагаше.

„Е — помисли си Попи, когато пилотът обяви спускане и закръжиха над Манхатън, — не е болка за умиране“. Имаше работа в града. Първо трябваше да се срещне с представител на „Сони“, звукозаписната компания на „Менъс“. Щеше да прегледа цифрите на продажбите, за да види докъде са стигнали скандалните й звезди, които максимално се възползваха от Първата поправка. „Въпрос на принципи“, каза си тя. Открито подкрепяше свободата на словото и бе готова да се бори срещу цензурата.

Освен това щеше да се поглези. Край на консервативните рокли, които бе принудена да носи заради кампанията. Нямаше търпение да нахлузи прилепнали кожени панталони, кашмирена блуза и ботуши със заострен връх. В Ню Йорк през зимата бе мразовито, но това нямаше да й попречи да изглежда шик. Външният вид бе важен в звукозаписната индустрия и бе време да покаже на всички, че не е някаква разглезена приятелка на политик, която умее единствено да се усмихва и да маха с ръка.

Попи Алън и Хенри Леклерк. Огън и вода. Какво си бе въобразявала, по дяволите?

Попи пристигна в Ню Йорк, настани се във „Виктрикс“ и се залови със задачите си. Обади се в звукозаписното студио, където „Менъс“ работеха върху новите си парчета, уговори си срещи с Ар Си Ей, „Сони“ и „Музика“ във връзка с други групи и позвъни на Травис Джаксън.

— Здравей, красавице — каза Травис. Напоследък при всеки разговор в гласа му имаше нотка на недоволство. — Не ми е достатъчно… видя ли докъде стигна Шаная Туейн? Защо не може Мът Ландж да продуцира и моите албуми, Попи…

— Шаная е съпруга на Мът — търпеливо отвърна тя, — твърде зает е с нейната кариера. Продажбите ти са страхотни, Травис.

— Искам Мът — продължи да настоява той за суперизвестния продуцент. — Или може би Майкъл Крейвис. Можеш ли да уредиш да работя с Майкъл Крейвис?…

Когато се наслуша на оплаквания от звездата, чийто албум бе станал шесткратно платинен, позвъни на дългокосите си банди. Още хленчене. Постара се да ги успокои, макар и да й бе писнало. Мениджърът трябваше да бъде и бавачка. Напоследък се налагаше да измъква музикантите от ареста, да купува къщички за домашните им любимци и да слуша непрекъснатото им мърморене, че някой друг постига по-голям успех от тях… за което нито мениджърът, нито групите имаха някаква вина…

Докато се готвеше да хване такси до центъра, за да навести „Менъс“ в студиото — бяха настанени в скъп апартамент в „Сохо“, където за щастие сами щяха да платят наема си. Попи изведнъж си спомни за „Силвър Булет“. Едва ли някой музикант на света винеше себе си за спада в приходите си. Винаги виновна бе или звукозаписната компания, или мениджърът, или екипът за турнето. Никой не се запитваше дали творческите му умения не се изчерпват и не полагаше усилия да свали няколко килограма или да свири с повече хъс на концерти.

Попи се качи в таксито, остави на портиера пет долара бакшиш и даде на шофьора адреса на студиото.

„Твърде млада съм, за да се чувствам отегчена от капризите им — помисли си тя. — Щом сега е така, как ли ще бъде, когато стана на четиридесет?“

Петдесет и седма глава

— Я виж ти кой е дошъл — каза Тайрън и я изгледа похотливо. — К’во става, сладурче?

— Здравейте, момчета — нехайно каза Попи, остави чантата си и влезе в продуцентската кабина до Джейк Ритър, който работеше на пулта.

„Менъс“ вдигнаха ръце за поздрав. Някои от тях й се усмихнаха, оголвайки зъби. Двама дори не я погледнаха.

— Носиш ли нещо за смъркане? — попита Кийт.

— Не — невъзмутимо отвърна Попи. — Съжалявам.

Изгледа я с нескрито презрение. Попи не се смути. Не смяташе, че между мениджъра и музикантите винаги трябва да съществуват приятелски отношения. „Менъс“ я бяха наели по препоръка на адвоката си. Просто искаха от нея да направи така, че да печелят пари, и това я устройваше.

— За к’во идваш тогава? — попита Тайрън.

— Хм, да видим. За какво ли? Ами за да чуя новите ви неща. Изкачвате се в класациите, радиостанциите искат да въртят още парчета.

Това привлече вниманието им. Започнаха да се поздравяват с успеха, ухилени до уши. Новината, че продажбите растат, бе добра за всеки, независимо дали свиреше кънтри или хип-хоп.

— Пусни й парчето, Джейк — обърна се Рийс към продуцента.

Той се поколеба и смутено погледна Попи.

— Може би е по-добре…

— Мамка му! Нека кучката да го чуе — настоя Тайрън.

Попи застина. Нямаше да позволи на този тип да я нарича „кучка“. Но преди да му се сопне, Джейк Ритър въздъхна — защо ли? Обикновено песните им не бяха трудни за записване — и зазвуча новото парче.

Докато слушаше, Попи зяпна от изумление.

„Не, не, не.

Кучката ревеше,

искаше да бяга.

Просеше си още.

Спипах я веднага.

Свърших аз, а после Рийс,

реда си всеки пази.

Товарен влак я сгази…“

Попи протегна ръка пред Ритър и натисна „Стоп“, за да спре отвратителните брътвежи. Хвърли убийствен поглед на музикантите.

— Какъв е този боклук?

— На к’ва ще ми се правиш, кучко? — гневно попита Тайрън. — Никой не ти плаща да ни критикуваш като шибаната Типър Гор!

— Песента е за групово изнасилване.

— К’во толкова? Това е рап.

— Пеем, че онази си го проси — изтъкна Рийс, избухна в циничен смях и всички се присъединиха към него.

Попи почувства, че се изчервява.

— Не можете да пишете такива гадости.

— Ще пишем каквото искаме — заяви Тайрън. — Това е черната култура, никой откачалник няма право да ми казва какво мога и какво не мога да правя.

Попи стана.

— Майната ти, Тайрън! Черна култура друг път. Работя с чернокожи музиканти и тази отврат няма нищо общо с тяхната култура. Това е култура на гангстерите и отрепките. Не е никаква култура. За мен е пълен боклук.

— Знаеш ли какво? Ти не възрази, когато написахме песен за убиване на ченгета. Значи нямаш нищо против това, а? Но изнасилването те тормози. Убийство, добре, но изнасилване… — подсвирна с уста. — Може би си преживяла нещо подобно, улучили сме слабото ти място…

— Шибани, противни животни — изръмжа Попи. — Намерете си друг мениджър.

— Уволнена си, кучко! — изкрещя Тайрън зад гърба й, преди да излезе.

Попи бе така обзета от гняв, че неусетно измина шест преки пеша и едва когато се задъха, й хрумна да спре такси. Умът й не можеше да побере, че някои намират това за забавно. Още по-непоносима бе мисълта да има нещо общо с тях. Но най-мъчителното бе, че онази злобна гадина Тайрън имаше право.

Тя бе лицемерка. Естествено, и тя се чувстваше застрашена от сексуално насилие, както всяка жена, и не можеше да лансира група, която подтиква към това. Но не бе отказала да работи с тях, когато бяха написали парче за убиване на полицаи…

Как бяха могли да си въобразят, че ще приеме така наречената им „песен“? Е, може би защото бе приела предишната.

Попи махна на приближаващо се такси и се върна във „Виктрикс“, където, залитайки, се качи в асансьора и измина пътя обратно до стаята си на автопилот. „Мили боже!“, помисли си тя.

Хенри бе прав. Напълно прав. Разбира се, че не ставаше дума за свободата на словото. Ако бе така, тя би направила всичко възможно да лансира тази гадост. Но истината бе друга. Просто бе отказала да отстъпи заради него. Хенри никога не я бе молил да се откаже от работата си, а тя почти го бе принудила да избира между кариерата си и нея.

Никой политик не би се обвързал с жена, която одобрява убийството на полицаи.

Леклерк я бе нарекъл „разглезено хлапе“. Може би наистина се бе държала детински и бе загубила най-ценното нещо в живота си заради глупавото си упорство.

Отпусна се на леглото. Беше единадесет часът, твърде късно, за да му се обади, а и той навярно бе някъде на официална вечеря. Почувства се виновна, глупава и уморена. Не само „Менъс“ й създаваха проблеми. Дори Травис я тормозеше. Изведнъж усети гадене, сякаш й се повдигаше от утешаване на хленчещи звезди. Беше й омръзнало да бъде едновременно квачка, изкупителна жертва, адвокат и гуру.

Но това бе нейната кариера. С какво друго би могла да се занимава?

Попи свали дрехите си и се отправи към банята. Бе твърде уморена, за да търси отговори на тези въпроси точно сега. Щеше да поспи, да се обади на Хенри и да му се извини… утрото бе по-мъдро от вечерта.

Но на следващия ден я очакваше изненада.

Сънено се надигна в леглото, когато телефонът звънна за събуждане в осем. Първото, което направи, бе да се обади на вицепрезидента на „Сони“ и да обяви, че прекратява договора на „Опиум Мениджмънт“ с „Менъс“ и отменя срещата. По-късно щеше да реши как да действа занапред. Остави съобщение на телефонния си секретар в Ел Ей, в което продиктува изявлението си за „Билборд“ и „Варайъти“. Бе кратко и категорично:

„Попи Алън от «Опиум Мениджмънт» прекратява отношенията си с «Менъс». Поради несъгласие с текстовете на групата госпожица Алън не желае да има нищо общо с тях.“

Беше по-добре от обичайните за индустрията обяснения за „разделяне на пътища“ и „музикални различия“.

Нека знаят истинското й мнение.

Най-сетне се почувства по-добре и взе сутрешните вестници. У дома бе абонирана за „Варайъти“, „Билборд“ и „Икономист“, но когато бе в хотел, се задоволяваше с „Ю Ес Ей Тъдей“, „Уолстрийт Джърнъл“ и „файненшъл Таймс“. Не се интересуваше какво пише „Файненшъл Таймс“ днес, но реши да прегледа заглавията по навик. Отвори розовите страници над чашата димящо кафе с канела и препечената питка и когато хвърли поглед към колоната за светска хроника, цялата й вселена се срина.

В нея се взираше собственото й лице. Попи подскочи. Чашата падна на пода, разби се и от ароматното колумбийско кафе остана само грозно кафяво петно върху чистия бял мокет. Но тя не можеше да помръдне. Стоеше като вцепенена, с поглед, прикован в снимката.

В първия миг помисли, че има халюцинации или нещо подобно, въпреки че само веднъж в живота си бе пушила марихуана. Но дори след като повтори нещата, които бе сторила Роуз… огледа лицето от всички ъгли, влезе в най-близката книжарница и си купи книгата, бе озадачена.

Тя бе дъщеря на семейство Алън от Бевърли Хилс. Това бе просто някакво странно съвпадение, като в предаването „Не е за вярване“. Нали?

Попи отмени срещите си за деня и в девет и четиридесет и пет позвъни на родителите си. По Западното крайбрежие бе седем без петнадесет.

— Попи? Знаеш ли колко е часът? — сърдито попита Марша Алън. — Имам нужда от сън за хубост, млада госпожице…

— Мамо — каза Попи, изведнъж обзета от напрежение, — ще ти задам един много странен въпрос…

Чу майка си да затаява дъх, сякаш цял живот бе очаквала този миг, и инстинктивно разбра, че Марша Алън се е досетила какво се кани да я попита. Досети се и за отговора, но все пак зададе въпроса.

— Мамо — прошепна Попи, — осиновена ли съм?

Петдесет и осма глава

Дейзи стоеше със Сорен и не можеше да събере мислите си, докато чакаше на вратата най-сетне да се позвъни. Магнус й бе предложил питие.

— Да успокои нервите ти — бе казал той, но Дейзи бе отказала. Искаше да бъде с ясно съзнание.

Щеше да бъде един от най-важните мигове в живота й, стига да не се окажеше злонамерена шега, но защо Джулия би й скроила подобен номер? Нима бе възможно да е толкова жестока? Или глупава? През съзнанието й преминаха какви ли не мисли, но дълбоко в сърцето си знаеше, че не са истина.

Едва ли вълнението в гласа на Джулия бе престорено. Дейзи закрачи нервно и когато най-сетне чу звън, се втурна към вратата, както правеше дебелата хлапачка в училище, щом прозвучеше последният звънец.

Магнус тръгна на крачка след нея.

Дейзи рязко отвори вратата, погледна Роуз и затаи дъх. Почувства световъртеж.

— Добре ли си? — попита Сорен, хвана я и погледна копието й, което стоеше срещу него. Другата жена също изглеждаше пребледняла и се подпираше на касата. — А вие? — пристъпи напред и подаде ръка на двойницата на Дейзи. — Казвам се Магнус Сорен — спокойно каза той и тази любезност накара Роуз да дойде на себе си.

— Аз съм Роуз Фиорело — представи се тя.

— Значи е истина — промълви Дейзи. — Близначки сме. Не зная какво се е случило.

— Заповядайте, госпожице Фиорело — учтиво я покани Магнус.

Роуз огледа великолепната къща. Изглеждаше като имот на фамилията Ротщайн. Всъщност, доколкото знаеше, Сорен бе по-богат дори от тях. Хвърли любопитен поглед към сестра си и се запита дали влечението към богати и безмилостни мъже е генетично заложено и у двете.

— Благодаря, господин Сорен — отвърна тя със същата учтивост.

— О, за бога! — намеси се Дейзи. — Не мислите ли, че би трябвало да си говорим на „ти“?

Този път Дейзи прие чаша шардоне, както и Роуз. Магнус тактично ги остави насаме в хола и каза на Дейзи да го повика, ако имат нужда от нещо.

— Аз съм осиновена в Ню Йорк — каза Роуз. — А ти?

— В Лондон. Кога празнуваш рождения си ден?

— На двадесет и осми юни. А ти?

— На дванадесети май — за секунда Дейзи бе озадачена, но после се засмя. — О, всъщност това е датата, на която са ме осиновили.

— И при мен е така — каза Роуз и за първи път се усмихна.

— Но агенцията, чрез която са ме взели, се намира в Лондон. Изчезнала е без следа.

— Както и онази в Ню Йорк — Роуз сви рамене. — Всичко това е много мистериозно. Чувствам се странно. Не те познавам, а си откраднала моето лице.

— Мисля, че ти си откраднала моето — подхвърли Дейзи и Роуз отново леко се усмихна.

— Значи търсиш родителите си?

— Да — Дейзи нетърпеливо се приближи към нея. — Имаш ли някакви сведения за тях. Защо са ни разделили?

Роуз поклати глава.

— Мисля, че не си приличаме чак толкова, Дейзи, защото на мен не ми пука. Баща ми почина, а майка ми живее тук, в града, и каквото и да са направили онези хора, които и да са, не ме интересува. Не би имало никакво значение за мен, дори ако бях зачената от анонимен донор. Вече попитах майка си, но не знае нищо, а агенцията е изчезнала. Никога не съм се измъчвала заради това.

Дейзи каза просто:

— Искам да сложа точка на миналото.

— Според мен човек може да стори това, като изгради бъдеще — сподели Роуз. — Държа да узная защо са ме отхвърлили. И дали наистина са ме изоставили.

— Последното ми се струва пределно ясно.

— Без информация не можем да узнаем какво е станало. Може би майка ни е била изнасилена и не е могла да се привърже към нас. Или баща ни е починал, а майка ни е останала без пукната пара.

Роуз се замисли за миг, но бързо се опомни.

— За мен вече няма значение. Бих се отказала.

— Значи сме различни — каза Дейзи, изведнъж обзета от негодувание заради безразличието на Роуз. Как бе възможно да не иска да узнае истината?

Роуз се усмихна.

— Ако ни погледне човек, не би казал.

Дейзи отвърна на усмивката й. Беше се добрала поне до част от семейството си, макар и тази висока красавица да не проявяваше интерес.

— Досега не бях предполагала колко съм хубава.

Роуз се засмя.

— Да, по-добре е от огледало. Мисля, че гласът ми би звучал по-добре с твоя английски акцент.

— Струва ми се твърде предвзет — Дейзи надникна в кухнята, където Магнус стоеше в очакване. — Повече ми допада американският.

— Трябва да ми разкажеш и за приятеля си.

— С удоволствие. Дано не мислиш, че е лоша идея да се опознаем — каза Дейзи. — Каквото и да са направили кръвните ни родители, не съм участвала.

Роуз въздъхна.

— Не виждам причина да не бъдем приятелки, но сестри…

— Не можем да отречем, че сме сестри — настоя Дейзи.

— Биологични. Израснала съм без теб.

— Но аз нямам никаква вина.

Роуз потъна в размисъл.

— Слушай, не зная дали би ти харесало да поддържаш връзка с мен. Аз съм работохоличка, живея за кариерата си, нямам приятел и гледам на майка си като на истински родител. Не вярвам да открием нещо общо помежду си. Не искам да те нараня, но това е истината.

— Не би ли искала поне да ме опознаеш? Това може да бъде първата стъпка.

Роуз сви рамене. Тя нямаше никакъв личен живот. Никакви приятели. Изведнъж изпита завист към Дейзи за красавеца, с когото излизаше, и вероятно пълния й с радост живот. Самата тя понякога се чувстваше самотна. Трябваше да го признае пред себе си. Не би й навредило да се сприятели с това момиче…

— Разбира се — усмихна се тя. — Защо не?

Цялото лице на Дейзи засия.

— Магнус! — извика тя. — Ела при нас. Би ли донесъл бутилката?

Попи се обади на издателите на Дейзи Маркъм.

— Здравейте — каза тя. — Мисля, че съм нейна сестра.

— Задръжте, ако обичате — каза женски глас. След миг прозвуча друг: — Офисът на Джулия Файн.

— Джулия Файн е редакторката на Дейзи Маркъм, нали? Зная, че звучи налудничаво, но мисля, че съм нейна сестра.

— Да, разбира се. Госпожица Фиорело, нали? Добре — озадачаващо каза секретарката и я накара отново да почака. След секунда заговори трета жена:

— Джулия Файн е на телефона — каза тя. — Роуз, радвам се да те чуя. Как мина срещата с Дейзи?

— Какво? — промълви Попи, напълно объркана. — Не се казвам Роуз, а Попи. Попи Алън. Какво става тук?

— Станало е недоразумение. Днес тук дойде друга жена, която се оказа сестра на Дейзи Маркъм.

— Невъзможно! — каза Попи. — Всичко това е някаква шега. Как сте се сдобили с онази моя снимка? И защо сте я сложили на задната корица на книга?

Джулия Файн замълча.

— Няма да се обадя на Дейзи, преди лично да се уверя.

— Можете да позвъните във всяка звукозаписна компания в Америка — хладнокръвно каза Попи — или да дойдете в хотела и да се видим във фоайето до рецепцията.

Щом чу, че жената е отседнала във „Виктрикс“, съмненията на Джулия, че е откачена шегаджийка, се разсеяха. Едва ли някоя откачалка можеше да си позволи това.

— Как да ви позная? — попита Джулия Файн.

— Ще бъда онази, чието лице е на корицата на книгата — отвърна Попи.

— Дейзи Маркъм е реално съществуващ човек — увери я Джулия. — Случайно да сте осиновена?

Попи притисна слепоочията си.

— Просто елате тук, госпожо Файн. Моля ви.

Джулия Файн погледна Попи и избухна в смях.

— Какво е толкова смешно? — гневно попита Попи.

— Извинявайте. Нерви — каза редакторката. — Колко сте вие? Да не би да сте клонинги? — подаде й няколко биографични справки и статии за Дейзи. — За съжаление нямам нищо за другата сестра.

— За какво говорите? — попита Попи. Държеше се агресивно, защото бе започнала да я обзема уплаха. Жената, чиято снимка държеше, бе нейна еднояйчна близначка.

— Едва ли ще ми повярвате, ако ви кажа.

— Опитайте.

— Имате две сестри, абсолютно еднакви с вас. Дейзи и жена на име Роуз Фиорело.

— Права бяхте, не ви вярвам — сопна се Попи.

Джулия я погледна.

— Госпожице. Ако ми позволите, ще ви заведа да видите сестрите си. Мисля, че в момента все още са заедно.

— Заповядай — каза Магнус. — Пийни малко вино. Помогна на сестрите ти.

— Не зная дали са ми сестри — промърмори Попи. — Предполагам, че с ДНК тест…

— Просто ги погледни — каза Магнус.

Роуз изсумтя.

— Това е твърде много. Не ми харесва. До тази сутрин бях единствено дете, а сега съм част от цяло котило.

— Мислиш ли, че на мен ми харесва? — извика Попи. — Сутринта знаех кои са родителите ми. Коя съм. А сега съм осиновена. Нямам представа какво става. Бог знае колко още има като нас. Може би Джулия е права, че сме клонинги и по света живеят още двадесет мои двойници — отпи голяма глътка вино. — Според мен това е шибан сюрреалистичен кошмар.

— Зная, че не бива да се намесвам, но бих искал да предложа нещо — тихо каза Магнус.

Попи престана гневно да се взира в Роуз и Дейзи и го погледна.

— Говори. Всяка капка здрав разум, която някой успее да влее тук, е добре дошла, поне за мен.

— И за мен — съгласи се Роуз.

— От опит зная, че за всичко се намира обяснение. Просто все още не знаем какво е то в случая. Не допускайте шокът, който изживявате, да ви заслепи.

— Ако имаш обяснение, да го чуем — настоя Дейзи с умоляващ тон. — Исках срещата със семейството ми да бъде щастлив момент, а сега всички тук ми се сърдят.

— Не се сърдя на теб — каза Попи, вече поуспокоена. — Не мисля, че имаш някаква вина.

— Първо, не сте клонинги, защото е невъзможно. Тризначки сте. Еднояйчни тризначки.

— Откъде знаеш, че не сме четири или пет? — попита Роуз.

— Не зная — смирено призна той, — но обмислям вероятностите. Дори тризнаците са рядко явление. Повечето четиризнаци не оцеляват дълго и шансовете човек да е тризнак са далеч по-големи, отколкото да е част от по-голямо „котило“, както се изрази Роуз.

— Продължавай — подкани го Роуз.

— Освен това вие сте сестри, осиновени на различни места, чрез различни агенции, и сте били кръстени с имена на цветя преди осиновяването… Не е трудно човек да открие общите неща. Особено като се има предвид, че и трите агенции явно са изчезнали без следа. Бих казал, че това определено навежда на мисълта, че се е случило нещо странно.

И трите жени, неговата Дейзи и двойничките й, се наведоха напред с еднакъв израз на интерес. „Гени — помисли си той. — Нещо доста силно“.

— Но какво, какво? — промълви Дейзи.

— Това вече не зная — отвърна Магнус. — Но очевидно някой не е искал този момент да настъпи и се е погрижил да предотврати срещата ви. Дали подбудите му са били добри или лоши, нямам представа.

Дейзи се намръщи.

— Ще се обадя на „Дженъс“ и ще съобщя това.

— Добра идея — каза Магнус. — Те са професионалисти, нека разнищят историята.

— Кои са „Дженъс“? — попита Роуз и Дейзи я осведоми.

Продължиха да разговарят до късно вечерта. Сорен слушаше, дълбоко заинтригуван. И трите явно изпитваха облекчение, че имат толкова различни съдби.

— Ако се бяхте захванали с недвижими имоти, не бих го понесла — сподели Роуз. Достатъчно вбесяващо бе, че в стаята имаше две жени, които бяха нейни точни копия. Различните области, в които преследваха кариера, и различните им убеждения я успокояваха. Вдъхваха й увереност, че е единствената и неповторима Роуз, а не отливка от калъп с предначертана съдба.

— Мразя бизнеса — сподели Дейзи. — А вие четете ли?

— „Форчън“ — отвърна Роуз.

— „Билборд“ — добави Попи.

— Забелязвам нещо, по което вие трите си приличате — каза Сорен. — Постигнали сте успех, всяка в своята област. Забележителен успех.

Момичетата се спогледаха и се усмихнаха.

— Така е — каза Роуз. — Не зная дали някога ще стигнем до дъното на тази история, но не мисля, че трябва да се нервираме. Човек може да полудее, ако започне да се рови в неща, случили се преди двадесет и пет години. Вече се познаваме — сви рамене. — Предлагам да продължим живота си.

— Лесно е да се каже — отбеляза Попи. — Но мисля, че си права. Точно сега имам доста проблеми за разрешаване.

— Не искам да ви загубя — възрази Дейзи. — Не може просто да се приберем по домовете си и да не се виждам с вас, освен при редките си трансатлантически пътувания…

Лицето й помръкна.

Сорен се усмихна.

— Дейзи, какво говориш? Ще останеш тук.

— Не мога да стоя цяла вечност. Трябва да пиша книга.

— Би могла да пишеш навсякъде, където може да се включи лаптоп. В къщата ми има предостатъчно контакти.

— Имам апартамент в Лондон…

— Запази го, за да отсядаме там.

— А и родителите ми…

— Ще им намерим жилище тук или ще ти гостуват. Полетът трае само пет часа.

— Те са моето семейство.

— Да, както и сестрите ти. И аз — изтъкна Сорен. — Стига игри. Това е твоят дом.

Магнус сервираше шампанско, кафе и сок, докато трите момичета продължаваха разговора си. Не можеше да престане да се взира в тях, но това бе човешко. Радваше се да види Дейзи толкова щастлива. Бе готов на всичко за своята награда, упорито преследвана с години. Щеше да се добере до отговорите заради нея, за да я направи още по-щастлива. Отдавна таеше в себе си подозрение, че Дейзи го отхвърля, защото й липсва самоуважение, и причината за това е мисълта, че е била изоставена от биологичните си родители, без да има представа какви са фактите. Въпреки че до нея седяха сестрите й, които имаха същата външност, той не изпитваше влечение към тях. Неговото момиче бе различно. Трите бяха различни и жената, в която се бе влюбил до полуда, бе единствена.

Нямаше търпение да остане насаме с нея и когато най-сетне Дейзи изпрати сестрите си около полунощ, с прегръдки и целувки по бузата, той затвори вратата и я погледна.

— Е? — каза. Магнус.

Дейзи поклати глава.

— Струва ми се като сън. Никога не бих повярвала, ако не го бях видяла с очите си.

— Може би вече ще получиш някои отговори.

— Може би. Поне зная, че имам две сестри на този свят.

Магнус се наведе към нея, целуна я толкова нежно, че устните му едва докоснаха нейните, и плъзна ръка около талията й. Устните й се разтвориха, очите й заблестяха и той почувства топлотата на тялото й.

— Не искам да бъдем само гаджета. Вече не ми е достатъчно. Не мога да понеса мисълта да се разхождаш, без да се знае, че си моя.

Дейзи настръхна и не дръзна да проговори.

— Искам да се оженим — настоя Магнус. — Възможно най-скоро.

Петдесет и девета глава

Роуз се прибра в апартамента си и изпита облекчение, щом зърна познатата обстановка, „Файненшъл Таймс“ стоеше отворен на страницата със снимката на Дейзи. Сгъна го и го прибра в шкафа. Нямаше да го изхвърли, но й бе омръзнало да гледа други жени, които „са си присвоили лицето й“, както се бе изразила Попи Алън.

Провери съобщенията си. Имаше три от майка й, всичките тревожни. Е, вече бе твърде късно, за да й позвъни. Щеше да го направи сутринта. Следваше едно от секретарката й Фиона.

— Госпожице Фиорело, търси ви господин Джейкъб Ротщайн и помоли да му се обадите. Не каза във връзка с какво, но ми се стори важно.

Продиктува номер.

Роуз зарови пръсти в косите си. Джейкъб Ротщайн? За какво ли я бе търсил?

Е, добре, щеше да му остави съобщение. Поколеба се дали изобщо да отговори, но й се стори неразумно да не го направи. Разговорите с Джейкъб я зареждаха с енергия, въпреки че двамата бяха противници.

„Наглото копеле ще получи само съобщение“, каза си тя.

Набра номера, но той вдигна след третото позвъняване.

— Джейкъб е на телефона.

— Обадил си се в офиса ми — каза Роуз.

— Късно е. Не очаквах да ми позвъниш тази вечер.

— О, да не би да съм прекъснала съня ти за хубост? — сопна се тя. — Какво искаш? Ако е във връзка с онези документи, ще ти бъде нужна призовка.

— Мисля, че трябва да поговорим — каза той с неустоимия си провлачен говор, от който през тялото й винаги преминаваше тръпка. Зърната на гърдите й изтръпнаха под елегантния тоалет „Шанел“.

Бе изминало толкова време от последната им среща, а той бе единственият, който я бе докосвал. „Престани“, заповяда си тя.

— Нямам намерение да идвам в апартамента ти, Джейкъб. Между нас няма нищо.

— Е, и двамата знаем, че не е така — възрази той. — Но няма да те поканя у дома. Какво ще кажеш за „Кардучи“? Бистро във Вилидж, страхотна храна и работи до три.

Роуз изведнъж почувства глад. Така се бе увлякла в приказки с Дейзи Маркъм, че не бе хапнала нищо от закуска.

— Какво те кара да мислиш, че ще приема?

— Сигурен съм, че ще ме поздравиш — отвърна Джейкъб. — Напуснах „Ротщайн Риълти“. Вече съм горд собственик на нова сграда.

— Какво общо има това с мен?

— Намира се в Алфабет Сити — каза той.

Беше й необходима секунда, за да схване за какво говори. След миг Роуз стисна здраво слушалката.

— Мамка ти! — процеди тя през зъби.

— Не намесвай майка ми — упрекна я Джейкъб и се усмихна, когато си представи изражението й. — В твой интерес е да се срещнем, Роуз. Трябва да изясним нещо.

Роуз затвори с трясък.

Бързо освежи грима си. Не би допуснала никой да я види ядосана, без да е ослепително красива, особено Джейкъб. Сложи ново червило и неутрални сенки и се напръска с ненатрапчив парфюм. „Проклет да е!“ Бе купил нейната сграда, нейния трофей. Как се бе добрал до сведения за нея? Гневът напълно разсея умората й, докато закопчаваше най-скъпите си бижута, великолепни обици и огърлица с жълти диаманти и перли. Струваха общо шестдесет хиляди долара. Роуз се постара външността й да покаже на онзи негодник колко е преуспяла. Никога нямаше да я надмине, никога. Въпреки че току-що бе отмъкнал ценния трофей изпод носа й.

Щеше да бъде в безопасност, защото щеше да отиде със собствената си кола и да шофира сама. Иначе никога не би рискувала да излезе с тези бижута на улицата.

Роуз се огледа в цял ръст. Розов „Шанел“, високи обувки, диаманти, перли и луксозна дамска чанта. Да, имаше вид на милионерка. Щеше да го накара да се изяде от яд.

Излезе от апартамента си, заключи вратата и слезе по стълбите до поршето си. Гневът постепенно отшумяваше, примесен с облекчение. Вече бе свикнала да се бори срещу фамилията Ротщайн. Джейкъб искаше война? Е, добре. Бе готова да приеме предизвикателството.

— Роуз — Джейкъб галантно се изправи. — Добър вечер.

— Да си спестим любезностите, а? — каза тя.

Три четвърти от масите в „Кардучи“ бяха заети и очевидно имаше защо. В този час заведението нямаше конкуренция в района. Беше малко бижу, скътано в приземния етаж на кооперация във Вилидж край улица с три платна, със старинни орнаменти и фенери отпред. Мразовитата зимна нощ изчезваше веднага щом човек прекрачеше прага. Пианист свиреше тих рагтайм, гореше камина, а стените бяха облицовани с дъбова ламперия. До бара се тълпяха клиенти. Сервитьорите бяха над петдесетте и изглеждаха невероятно самоуверени.

На всяка маса имаше свещи, но никакъв скъп кристал или сребърни прибори. Беше истинска италианска гостилница, изпълнена с аромат на печено месо и зеленчуци, от който стомахът на Роуз силно закъркори.

— Хм! — засмя се Ротщайн. — Това не се връзва със скъпите дрънкулки, които носиш.

Роуз седна. „Проклет стомах“. Опита се да запази достойнство.

— Искам да приключим колкото е възможно по-бързо.

— Какво, нямаш време за вечеря? Мисля, че поне трябва да хапнеш нещо. Тук има много вкусни хлебчета, фокача с розмарин и сол…

— Върви по дяволите — каза Роуз, когато се настани на скамейката от тъмно дърво срещу него и посегна към панера за хляб. Хапна един залък. Беше превъзходен.

Появи се сервитьор.

— Ще поръчаме бутилка домашно „Кианти“ — каза Джейкъб — и за мен „Портърхаус“.

— Филе „Миньон“ — избра Роуз, предавайки се на глада. — Значи си отмъкнал моята сграда?

Джейкъб я погледна в очите.

— Купих я напълно законно.

— Купил си я само защото аз я исках — злобно промърмори тя.

Той се замисли.

— Не само. Сделката е страхотна. Възхищавам се на вкуса и усета ти. След ремонт, осигуряване на охрана и благоустрояване на района се надявам да спечеля два милиона. Върху тази основа ще изградя „Джей Рот Корпорейшън“.

— „Джей Рот“? Оригинално.

— Този сарказъм не подхожда на красотата ти. Възнамерявам да превърна сградата в крайъгълен камък на компанията си. За разлика от теб, ще инвестирам само в центъра. Тук печалбите са по-големи. Мисля, че в Манхатън има непроучени кътчета, които чакат да бъдат разработени.

— Къде например?

Отново познатата чаровна усмивка.

— Не издавам тайните си.

Роуз промърмори:

— Значи си ме повикал тук, за да натриеш носа ми и да ми кажеш, че вече имам двама врагове вместо един?

— Не точно — Джейкъб отпи глътка вино. Беше силно, с богат, приятен вкус. Тя изглеждаше зашеметяващо. Очите й яростно хвърляха искри, като диамантите, които проблясваха на шията и ушите й. — Това е само предупредителен изстрел.

— Охо — Роуз широко отвори вълчите си очи. — Уплашена съм.

Той не обърна внимание на думите й.

— Все още не си превъзмогнала случилото се с баща ти.

— Не смей дори да споменаваш името му — процеди Роуз през зъби със зачервени от гняв страни.

— Налага се. Слушай, роднините ми не са светци.

— Твоите роднини са алчни, зли подлеци, които трупат богатство, като съсипват живота на други хора. Баща ми не е единственият.

Ротщайн сви рамене.

— Това, което виждах в семейната компания, не ми харесваше и затова си тръгнах. Но трябва да разбереш нещо, Роуз. Каквито и прегрешения да има баща ми, той си остава мой баща. Зная, че си решила на всяка цена да го унищожиш, и те предупреждавам, че няма да позволя това да се случи.

— Не искам да се карам с теб, Джейкъб. Просто стой настрана.

— Явно не ме слушаш — тихо каза той. — И това е грешка, Роуз. Няма да ти позволя да навредиш на баща ми. Трябва да се отърсиш от тази омраза. Тя те обсебва. Мисля, че партньорството с дон Салерни ти оказва твърде голямо влияние. Таиш жажда за мъст като истинска италианка.

— Наистина съм италианка. Фамилията ми е Фиорело, не помниш ли?

Той сви рамене.

— Имам предвид, по рождение. Опомни се.

Тя помълча една секунда.

— Освен това каква справедливост може да има за баща ми, който вече е покойник? Каква справедливост да очакват другите наематели, които онзи мазник чичо ти Уилям и ненаситният ти баща са съсипали? Кой ще компенсира всички жени, които са се опитали да работят за тях и са били уволнени или са станали жертви на сексуален тормоз от шефовете си? Нима си въобразяваш, че бих позволила „Ротщайн Риълти“ да останат ненаказани за всички злини, които са причинили?

— Да.

— Тогава значи си луд — каза Роуз и отчупи още хляб.

— Не, просто зная каква е алтернативата. Ще изградя „Джей Рот Корп“ за няколко години и ще покажа на нашите акционери какви печалби мога да имам. Ще се докажа извън семейната арена. После ще се обърна към инвестиционна банка и ще превзема „Ротщайн Риълти“.

— Ще превземеш компанията? — попита Роуз. — Просто така, а? Явно си си загубил ума.

— Нима? Сигурно си прегледала цифрите от документите, които открадна. Знаеш, че устоите на империята са разклатени. Приходите бележат спад, а счетоводителите прибягват до ловки машинации.

— Да — потвърди тя и очите й заблестяха. — Не съм напреднала достатъчно, за да се възползвам от положението. Все още.

— Но си готова да чакаш още десет години и да храниш ненавист… стига, Роуз. Има и по-добър начин. Когато завзема компанията, ще получиш своята справедливост. И ще спася баща си от фалит, защото зная, че ако те оставя да действаш както си си наумила, един ден ще успееш да го съсипеш.

— И как ще получа тази справедливост?

— Първо, ще го видиш да преотстъпва компанията. Това ще бъде унижение за него. Второ, когато аз застана начело, нещата ще се променят. Ще прегледам архива и ще се погрижа всеки пострадал да получи обезщетение.

Роуз изсумтя.

— Всеки пострадал значи.

— Говоря напълно сериозно — заяви Ротщайн. — И ще подбирам служителите си според качествата им.

— Ще назначаваш жени?

Той кимна.

— И чернокожи?

— Дори италианци — усмихна се Ротщайн. — Слушай, това означава почтеност в бизнеса. Щом ще давам заплати, нека ги получават най-добрите. Понякога дори тъпа едрогърда брюнетка като теб може да даде някоя ценна идея.

Роуз едва сдържа усмивката си. Бе готова да се предаде.

— Наистина ли смяташ, че е осъществимо?

— Зная, че ще успея. Защото ще разчитам на двамата най-добри търговци на недвижими имоти в Ню Йорк.

— За нас двамата ли говориш? — попита Роуз.

Той повдигна чашата си към нея.

— Разбира се. Има ли в града някой по-добър, за когото да не съм чувал?

Роуз зяпна от учудване.

— Искаш да ми станеш партньор?

— Няма да намериш по-добър. Мога да се меря с теб. Аз купих сградата в Алфабет Сити.

Роуз поклати глава.

— Джейкъб…

— Заповядайте, господине, госпожо — каза сервитьорът и сложи пред тях две огромни порции сочно печено телешко със спанак, картофи и хрупкав зелен фасул.

— Ще продължим, след като хапнем. С пълен стомах ще бъдеш в по-добро настроение.

Бе прегладняла.

— Добре — съгласи се тя.

Ротщайн хапна парче от пържолата и отпи глътка вино.

— Стига толкова за бизнеса. Да поговорим за друго.

— Например?

Той се усмихна.

— Разкажи ми как мина денят ти.

Роуз го погледна и след миг избухна в истеричен смях.

— Какво е толкова смешно? — попита той. — Не съм казал нищо остроумно.

— Денят ми — отвърна тя.

— Нещо интересно ли ти се случи?

— Господи! — каза Роуз. — Мислиш, че този разговор е страхотна изненада за мен? Не и след това, което преживях днес — поклати глава. — Нямаш представа.

— Разкажи ми. Мога да те слушам цяла нощ.

По време на вечерята Ротщайн изгаряше от нетърпение всеки път, когато Роуз прекъсваше разказа си, за да хапне. Със задоволство гледаше как помита всичко в чинията си, но бе много по-заинтригуван от историята й. На два пъти я попита дали не се шегува, но тя отрече, а и бе очевидно, че казва истината.

— Е, какво означава всичко това според теб? — попита той накрая.

— Нямам представа. Означава, че имам две кръвни сестри, които искат да се опознаем взаимно, и това е чудесно. Но семейната близост не е просто резултат от общи гени. Вече се познаваме, но не можем да се почувстваме като сестри.

Джейкъб се замисли.

— Какво смяташ да правиш отсега нататък?

— Ще се прибера у дома и ще си легна — отвърна Роуз.

— Ела с мен — настоя той. — Мисля, че тази нощ не трябва да оставаш сама.

Шестдесета глава

Роуз не можеше да повярва, че се бе оставила да я придума.

Беше много късно. Бе стояла и до по-късно, но този ден определено й се струваше най-дългият в живота й. Нима щеше да прекара останалата част от него при Джейкъб Ротщайн?

„Навярно умората е отслабила волята ми — каза си тя, докато паркираше поршето си в подземния му гараж. Мислено отправи предупреждение към себе си: Помни само едно, няма да спиш с него. Стопроцентово, категорично не“.

— Хей! — Ротщайн стоеше пред нея, след като галантно бе отворил вратата, за да й помогне да слезе. — Помни едно, Фиорело, няма да спя с теб. Съжалявам, една добре опечена пържола и чаша вино не са достатъчни, за да спечелиш вниманието ми.

Роуз се засмя.

— Проклятие, отново ме изигра — каза тя.

— Да се качим горе и да поговорим за това — предложи той. — Имам собствен асансьор тук.

Роуз послушно тръгна след него.

— Не зная защо дойдох, Джейкъб.

— Защото искаш да бъдеш с мен.

Не обърна внимание на думите му.

— Нямам четка за зъби и нощница.

— Пазя комплект тоалетни принадлежности за гости. Имам резервна спалня със самостоятелна баня. Няма да те оставя да спиш с дрехите.

Роуз го погледна озадачено.

— Имам една копринена пижама, която пазя за дами — призна Ротщайн.

— Погрижил си се за всичко.

— Не живея като монах.

— Разбира се. Предполагам, че гостенките ти прекарват нощта в главната спалня, без пижама.

Ротщайн се усмихна широко.

— Чувстват се по-спокойни, когато знаят, че имат избор. Това ги предразполага и…

Разпери ръце.

— Истински Макиавели — отбеляза Роуз.

Той се поклони, явно приел думите й като комплимент.

— Оставям на тях да решат. За съжаление ти познаваш тази стратегия, така че ще се наложи да измисля друга.

Асансьорът със старомодна решетка от ковано желязо, тъмночервена кожа и замъглени огледала на стените изсъска и спря. Роуз почувства свиване в стомаха, но не бе сигурна дали е от движението нагоре, или е от близостта на Джейкъб.

Мъжка компания. Просто не бе свикнала с това.

Разбира се, не бе каква да е компания. Тези мускулести гърди под съвършено скроения костюм, тези строги черти, тъмни, късо подстригани коси и гъсти черни мигли. През тялото й премина тръпка на желание. Но рязко се обърна и слезе от асансьора.

Сега не бе моментът. Силите я напускаха.

Джейкъб удържа на думата си. Настани я в просторната спалня за гости. Банята бе с мраморни плочи и позлатена душ батерия. Имаше и малък балкон, на който се излизаше през двойна остъклена врата и се откриваше прекрасен изглед към Пето Авеню и кулата на „Сейнт Патрик“ на няколко преки. Извади копринената пижама, електрическа четка за зъби и предварително подготвена чантичка с шампоани, балсами, масла за вана и гел за душ, чифт марокански чехли със златиста бродерия и накрая прекрасен халат от мек бял кашмир.

— Ще те оставя да се преоблечеш и ще приготвя горещ шоколад.

Роуз бе впечатлена, но все още подозрителна.

— Ще се държиш ли почтено, когато изляза?

— Мога да бъда и повече от почтен, скъпа — каза той, — но няма да се убедиш в това тази вечер.

Предаде се. Затвори вратата и свали дрехите си. Приятно бе да вземе душ с ароматния лавандулов гел. Кърпите му бяха бели и пухкави и тя с наслада подсуши тялото си, нахлузи пижамата, чехлите и халата. Когато излезе, завари Джейкъб по панталони от екип за карате и тениска.

— Черен колан ли си?

— Трети дан — отвърна той. — С мен можеш да се чувстваш в безопасност.

Подаде й чаша димящ шоколад. Роуз отпи глътка. Беше чудесен.

Джейкъб замълча. Имаше нещо, което искаше да каже на Роуз, но не бе сигурен дали трябва. Все пак тя заслужаваше да го чуе.

— Слушай, не се опитвам да те накарам да полудееш…

Роуз се усмихна.

— Вече съм на ръба на лудостта, така че дори и да направиш подобен опит, ще бъде само последната капка.

— Не мислиш ли, че е малко странно днес в Ню Йорк да се появят две твои еднояйчни близначки?

— Разбира се, че е странно. Направо е невероятно, но се случи, аз бях там.

— Не вярвам в случайността — каза Джейкъб.

— Но тя съществува. Почти всяка седмица някой печели от лотарията. Шансът е едно на четиринадесет милиона, но късметът е на негова страна.

— Играеш ли на лотария?

— Не.

— Защо?

— Нямам късмет — засмя се Роуз.

— Добре. Да предположим, че онези две жени наистина са твои сестри.

— Каква друга вероятност има?

— Пластична операция, предполагам, но не виждам мотив за това. И двете са преуспели в своите области.

— Да.

— Съгласен съм с Магнус Сорен. Очевидно някой е направил така, че трите никога да не се срещнете.

Роуз кимна.

— Но това е минало.

Джейкъб сви рамене.

— Изненадан съм.

— От какво?

— Че не искаш да узнаеш истината. От години преследваш баща ми заради онова, което е причинил на семейството ти, а си готова да оставиш човека, който те е разделил със сестрите ти, да се отърве безнаказано.

Роуз помълча няколко мига.

— Не бях помислила от тази гледна точка.

Думите му се забиха право в сърцето й. Изведнъж почувства, че пребледнява, олюля се и се отпусна на едно от старинните му кресла.

На лицето му се изписа загриженост.

— Хей, не биваше да го казвам. Днес ти се събра твърде много.

— Не, не се безпокой. Прав си — Роуз вдигна поглед към него. — Говориш като човек, който държи на мен.

— Разбира се, че държа на теб — спокойно я увери той. — Родени сме един за друг.

Роуз усети внезапен прилив на желание. Приближи се към него. Чувствените й устни бяха леко разтворени и цялото й тяло гореше и тръпнеше. Целуна го, плъзна език между зъбите му и усети краткото му колебание, но след миг силните му ръце я обгърнаха и притиснаха. Грапавите върхове на пръстите му се плъзнаха по кожата й под кашмира и коприната, намериха гърдите й и ги милваха и притискаха, докато я доведоха почти до лудост…

— Не можем — каза Ротщайн. Отблъсна я и зарови пръсти в косите си. Бе плувнал в пот от желание.

— Можем да правим каквото искаме. Пълнолетни сме.

— Не мога да се възползвам от слабостта ти. Не днес.

— По дяволите, Ротщайн.

— Съжалявам — решително каза той. — Когато си с ясно съзнание. Твърде дълго те чаках и няма да те прелъстя така.

Шестдесет и първа глава

Попи реши, че е по-добре да не се обажда на Хенри веднага. Първо трябваше да свърши някои неща.

Върна се в Ел Ей, отиде право в офиса си и повика Дани.

— Какво има? — попита „дясната й ръка“. Лицето на Попи издаваше, че иска да обсъдят нещо сериозно. — Не мисля, че трябва да съжаляваш за „Менъс“. Взе правилно решение. Отдавна трябваше да ги зарежем.

— Не ти ли се иска понякога да ги зарежеш всичките? — попита Попи.

Дани се засмя.

— Да! Следващия път, когато някое груупи заплаши с дело за бащинство или дългокос рокаджия наркоман започне да мърмори, че някой му е откраднал „бонбончетата“…

— Искам да се откажа от всичко, Дани — каза Попи със сериозен тон. — Наистина. Случаят с „Менъс“ беше върхът, но ми писна да бъда бавачка. Дори Травис започна да капризничи.

Дани примигна.

— Но, Попи, ние сме мениджъри. С какво друго да се занимаваме? — изглеждаше уплашена. — Зная, че са себични откачалки, но обичам звукозаписния бизнес. Това е животът ми и не искам да се отказвам от него. Да не би Хенри да настоява?

— Не. Но беше прав, че понякога се държа като разглезена хлапачка.

— Ти? Никога.

— Глупачка — усмихна се Попи. — И аз обичам звукозаписния бизнес, но мениджмънтът не е за мен.

— Как така? „Опиум“ е най-преуспяващата нова фирма, работиш с най-различни звезди, звукозаписните компании те молят на колене да поемеш прохождащите им групи, обадиха ми се дори от студио за записи на класическа музика, настояват да чуеш някакъв цигулар…

— Наистина ли? — попита Попи и за миг се разколеба. — Сигурно е поредната секси мацка, която свири на цигулка, и искат да издадат скандален класически албум и да я снимат как излиза от морето по оскъден бански със „Страдивариус“ в ръка.

Дани се засмя.

— Нещо такова. Но този път става въпрос за мъж. Голям сладур.

— Аха — каза Попи. — Мразя такива звезди.

Отново смях.

— Но не говориш сериозно, че ще закриеш „Опиум“.

— Наистина смятам да се оттегля от бизнеса. Човек трябва да се развива.

— Какво искаш да кажеш? — вяло попита Дани. — Известна си като мениджър. Ако се захванеш с нещо друго, ще се наложи да започнеш от нулата.

— Това не е спряло Дейвид Гефън, Клиф Бърнстейн, Питър Менсъл…

— Добре, добре — каза Дани. — За какво става дума?

Попи се наведе над бюрото и й се усмихна.

— Какво ще кажеш за собствена звукозаписна компания?

Попи не искаше да остава нито ден повече в Лос Анджелис. Повери ръководството на „Опиум Мениджмънт“ на Дани и остави на нея да състави списъци кой от персонала ще остане и кой ще бъде съкратен. Всички щяха да получат щедро обезщетение, но тя не искаше да слуша хленченето на бившите си служители и истеричните писъци на капризните музиканти, когато разберат, че трябва да се разделят с младата жена, която ги е превърнала в звезди. Обади се лично само на Травис Джаксън.

Реагира изненадващо трезво, сякаш отново бе препатилият млад симпатяга, с когото се бе запознала.

— Значи ни зарязваш, бейби. За важната клечка ли ще работиш?

— Може би и аз ще стана важна клечка — отвърна тя на закачката му. — Имам списък от имена на хора, с които мисля, че би могъл да продължиш.

— Бих предпочел да продължа с теб — въздъхна той. — Но това беше неизбежно.

— Защо?

— Жена като теб не може да работи за други хора, дори рок звезди — каза той и това бе един от най-големите комплименти, които Попи бе получавала.

— Е, а сега накъде? — попита Травис.

Попи се сети за Хенри Леклерк, следващия сенатор от Луизиана.

— Трябва да уредя някои лични въпроси — отвърна тя.

Качи се на следващия самолет за Ню Орлийнс, където бе конгресменът в момента, зает с трудоемката задача да възстанови рейтинга си, след като имиджът на Попи го бе сринал. Докато прелистваше вестниците на седалката си в първа класа, тя забеляза, че според последните статистически проучвания одобрението за него е нараснало с два пункта от раздялата им. Но Хенри отказваше коментар. „Би било под достойнството му на джентълмен да говори зад гърба ми“, помисли си Попи.

Позвъни по „Скайфоун“ на Дон Рикълс, началника на предизборния му щаб. Струваше около четиридесет долара на минута, но си заслужаваше.

— Обажда се Попи. Искам да се видя с него.

— Не можеш ли да го оставиш на мира? Ако отново се съберете, целият му труд ще отиде на вятъра — просъска съветникът.

— Няма такава опасност. Освен това не можеш да ме държиш настрана от него, така че дори не се опитвай — каза тя.

Рикълс въздъхна дълбоко и й каза да изчака. След минута прозвуча гласът на Хенри. Учтиво, сдържано. Но сърцето й се разтуптя.

— Мога ли да ти помогна с нещо, Попи?

— Разбира се. Уволних „Менъс“.

— Добре, но…

— Всъщност уволних всичките си групи. Оттеглям се. Слушай, ти беше прав. Кога можем да се видим?

— Когато пожелаеш, скъпа — каза той с тон, който я накара да си представи широката му самодоволна усмивка. — Когато пожелаеш. Липсваше ми.

— И ти на мен — призна Попи. — Имам да ти казвам много неща. Няма да повярваш.

Дейзи прекара сутринта в „Дженъс“ и ги осведоми за всичко, което бе узнала. Детективите я поканиха в офиса, изслушаха я и нахвърляха записки почти без да я прекъсват.

— Е, не мислите ли, че това променя всичко? — попита тя.

Дъг Бъркшир отвърна с лека усмивка:

— Тъкмо бяхме събрали информация за сестрите ви. Надявахме се ние да ви запознаем, но явно сте ни изпреварили — въздъхна. — Не успяхме да се доберем до нищо за родителите ви. Нищо съществено.

— Ако знаете нещо, искам веднага да ми го кажете — настоя Дейзи.

— Разбира се, че ще ви предоставим сведенията, но не открихме нищо, освен че трите агенции са били фалшиви, фирми еднодневки, които са изчезнали веднага след осиновяването на всяко от децата. Не можем да издирим никого, който е бил свързан с тях. Във вашия случай — намести очилата на носа си — следите са доста добре прикрити. Изглежда, единствената грешка е, че са ви оставили живи.

— Кажете ми поне дали имаме още сестри.

— Не. Три сте — кимна той. — Три момичета.

— Е — каза Дейзи, малко разочарована, — предполагам, че тези новини са достатъчни засега.

— Не очаквайте други — равнодушно каза той. — Боя се, че вече направихме всичко възможно.

Когато се събуди, Роуз не бе сигурна къде се намира. Леглото бе удобно, с копринени чаршафи, а през прозорците нахлуваше силна светлина. „Сигурно наближава обяд“, сънено си помисли тя. Никога не ставаше толкова късно. Машинално се надигна и седна на ръба, но вместо твърдия паркет на пода, пръстите й докоснаха топъл, мек килим…

Потърка очи. Беше в леглото на Джейкъб Ротщайн. В спалнята за гости.

Спомените от вечерта нахлуха в съзнанието й. Може би Джейкъб бе излязъл. Може би бе отишъл на работа. Изведнъж се почувства виновна и засрамена. Вечерта му бе налетяла като разгонена кучка, а той бе казал „не“ и бе споделил, че отдавна я желае.

— Добро утро.

Джейкъб надникна през вратата и я накара да подскочи. Бързо се загърна с белия кашмирен халат.

— Знаех си, че тази сутрин няма да бъдеш в същото настроение като снощи. Защо се държиш като заклета девственица, Роуз?

— Всъщност — призна Роуз, запазвайки достойнство — наистина съм девствена.

Джейкъб втренчи поглед в нея.

— Господи! Мислех, че се шегуваш. Значи все още не си била с никого?

— Не е твоя работа, но е така.

— Хм — Ротщайн прокара ръка през косите си. — В това има нещо романтично. Струва ми се странно, но ти винаги си била странна.

— Ти си странен — детински отвърна Роуз.

— Няма да бъда този, който ще промени това.

— Никой не те е молил — сопна се Роуз, изненадана колко разочарована и отхвърлена се почувства при тези думи.

— Поне не точно сега.

— За какво говориш, по дяволите, Ротщайн?

— За теб. За мен. Казах ти, че сме родени един за друг — приближи се и седна до нея на леглото. — Вчера ти предложих бизнес партньорство.

— Да, и все още не съм взела решение…

— Напротив — уверено каза той. — За теб ще бъде удоволствие да превземеш „Ротщайн Риълти“ заедно с мен.

Не можеше да отрече. Мисълта да се настани на бюрото на Уилям Ротщайн бе примамлива. Щеше да поправи всички злини, които бе причинил онзи негодник.

— Може би — съгласи се Роуз.

— Да отидем малко по-далеч.

— За брак ли говориш?

— Това е висша форма на партньорство, скъпа.

— Да се омъжа за един Ротщайн? — промърмори тя. — Мразя тази фамилия.

— Но не и мен. Влюбена си в мен от първия миг, в който ме видя.

Роуз се усмихна.

— Ти си самонадеяно копеле, знаеш ли това?

Джейкъб просъска:

— Нали си чувала поговорката за краставите магарета…

Шестдесет и втора глава

Попи се сдобри с Хенри. Не бе трудно. Едно официално посрещане пред камери и изявление за пресата за идеалите на Хенри и пълната й подкрепа за тях бе достатъчно. После двамата се оттеглиха от светлината на прожекторите в хотелската му стая, където плахите закачки преминаха в пламенни целувки. Устните му сякаш разкъсваха нейните, както ръцете му разкъсаха дрехите й, а нейните трескави пръсти смъкнаха панталоните му. Търкулнаха се върху покривката на леглото и се предадоха на неудържима страст.

— Звукозаписна компания. Мисля, че е страхотна идея.

— Подходящо ли е за жена на сенатор?

— Поне за жената на този сенатор — Хенри погледна бъдещата си съпруга и разтвори устни в очакване. — Но, моля те, никакъв хип-хоп.

Попи се намръщи.

— Ще има много хип-хоп, но не и като този на „Менъс“.

— Съгласен съм — каза Хенри и отново се любиха.

— Дейзи? Обажда се Роуз.

Гласът на Дейзи издаде искрена радост.

— Здравей, не очаквах да се чуем толкова скоро.

— Изживяхме голям шок. Слушай, искам да дойда при теб, за да поговорим за нещо — каза Роуз.

— Винаги си добре дошла! — възкликна Дейзи. Усети напиращи сълзи. — Очаквам те с нетърпение. След вчера чувствам нужда да чуя добри новини.

— Защо, какво ти се е случило вчера? Добре ли си?

— Да — въздъхна Дейзи. — Мислех, че ще стигна донякъде с „Дженъс“, детективската агенция, но са ударили на камък.

Последва пауза.

— Ще се видим след десет минути. Нали ще бъде удобно? — попита Роуз.

Когато пристигна в къщата на Магнус Сорен, Роуз изпита странно чувство на лекота. Бе имала едно денонощие на разположение, за да проумее най-странното нещо, което й се бе случвало, и въпреки че не бе преодоляла шока, вече бе по-склонна да го приеме. Имаше необикновен живот. Бе готова да понесе още един обрат.

Вечерта с Джейкъб бе осъзнала неща, с които отдавна се бе борила. Презрението й към Уилям и Фред Ротщайн се сблъскваше с любовта й към Джейкъб, която дълго се бе опитвала да потисне. Сега имаше възможност да получи справедливост, но заедно с него. Щом не можеше да съсипе Фред Ротщайн, щеше да се задоволи с отстраняването му.

Роуз натисна звънеца. Преди да се подготви за последното от нещата, които си бе набелязала да свърши, си позволи миг сладостно бленуване. Представи си, че седи зад бюрото на Фред Ротщайн, начело на неговата компания. С венчалната халка на сина му на ръката си…

Идеалното отмъщение. Баща й би се гордял.

На прага застана икономката.

— Насам, госпожице.

Роуз отново влезе в разкошния хол на Магнус Сорен, където Дейзи я посрещна с топла прегръдка.

— Толкова се радвам, че си тук.

Роуз огледа познатите черти.

— Аз също — каза тя.

Дейзи долови нещо в тона й.

— Какво има?

— Нищо. Да седнем.

— Искаш ли чай?

— Зная, че е лош навик, но предпочитам кафе, ако има.

Домашната помощница се оттегли в кухнята, преди Дейзи да й отправи молба.

— Е — подкани Дейзи сестра си, — явно си намислила нещо. Аз имам същия поглед.

— Мисля си дали не си права, че трябва да открием биологичните си родители. Просто от любопитство.

Сестра й въздъхна.

— Вече не вярвам, че е възможно. Цяла година се опитвах, дори се обърнах към „Дженъс“, които поеха случая с голям ентусиазъм, а стигнаха до задънена улица.

— Ако съдя по това, което съм слушала за тях, едва ли — каза Роуз.

Дейзи примигна.

— Намекваш, че са прибрали парите ми, без да помръднат пръста си?

Роуз поклати глава.

— Доста по-вероятно е някой да ги е сплашил. Занимават се със случая твърде отскоро, за да заявят толкова категорично, че нищо повече не може да се направи.

Дейзи остана мълчалива няколко мига.

— Мисля, че мога да проверя това — каза Роуз. — Но ще се наложи да поизцапаме ръцете си, така че трябва да попитаме и Попи дали е съгласна, преди да започнем.

— За какво говориш?

Кафето пристигна, икономката го наля в чаши от фин порцелан и изчезна така дискретно, както се бе появила. Роуз отпи от ароматната течност и когато се увери, че жената се е отдалечила достатъчно, за да не ги чуе, прошепна в ухото на сестра си:

— Знаеш ли кой е дон Винсънт Салерни?

Попи кроеше планове за сватбата си, когато се обади Роуз. Едно бе да ръководи звукозаписна компания, а съвсем нов кошмар — да се омъжи. Беше се наложило да успокоява майка си, но Марша най-сетне бе приела това, че ще има за зет конгресмен, бъдещ сенатор, като компенсация за брака на дъщеря си с човек от друга религия…

Попи се бе постарала да съобщи на родителите си възможно най-деликатно новината, че има две сестри. В първия миг бяха загубили ума и дума, но после бяха настояли Роуз и Дейзи да им погостуват. Попи потръпна.

— Не мислите ли, че ни е нужно време да свикнем?

— С какво има да свиквате? — попита баща й. — Щом аз можах да свикна с дългокосите ти приятели наркомани, Попи, и те ще свикнат със семейството…

Когато Роуз позвъни, Попи и майка й, която бе твърдо решена да не позволи на никого да й отнеме ролята на главен организатор, избираха плат за роклите на шаферките.

— Това е хубав наситен цвят — одобрително каза Марша.

Попи въздъхна.

— Не мога да накарам Дани да се облече в яркочервено. Ще прилича на домат.

— Добър повод да свали някой килограм — настоя Марша.

— Мамо…

— Попи, на телефона!

— Слава богу! — промърмори тя и хукна по стълбите.

— Здравей, обажда се Роуз. Извинявай, че те безпокоя у дома.

— Няма нищо. Подготвяме се за сватбата ми — Попи направи гримаса. — Бих предпочела да се омъжа в Лас Вегас, облечена като Елвис.

Роуз се засмя.

— Значи и ти? Това се разпространява като вирус.

— Какво? И ти ли ще се омъжваш? За кого?

— За Джейкъб Ротщайн.

— Мислех, че мразиш семейство Ротщайн.

— Така е. Дълга история. Но не се обаждам за това. С Дейзи искаме да издирим биологичните ни родители. Има нещо странно около осиновяването ни и не можем да оставим нещата така, без да узнаем истината.

Попи замълча.

— Разбирам как се чувствате, но няма смисъл. Дейзи вече ми каза. Щом „Дженъс“ са ударили на камък, би било загуба на време да се обръщаме към друга агенция. Те са най-добрите.

— Имам друго предложение — каза Роуз и й обясни за какво става дума.

Сестрите й не вярваха, че планът й ще бъде сполучлив, но се съгласиха. На Роуз й бе все едно. Другите две момичета бяха от различни светове и нямаха представа на какво е способен дон Салерни.

Уговори си среща с него. Щеше да я очаква в апартамента си на последния етаж на комплекса в Рего Парк, първия и най-ценен голям проект на Роуз. Не бе пестила средства за обновлението му. Външните стени бяха изкъртени и сменени с дебели плоскости от блиндирано стъкло, които осигуряваха на Салерни изключителна гледка към Куийнс и защита от куршуми в случай, че някой снайперист се осмелеше да стреля по него. Подът бе облицован с мрамор, а таванът изрисуван с пасторални сцени. Роуз бе поръчала душ батерията и чешмите да бъдат облицовани със злато и бе инсталирала климатик и асансьор за изхвърляне на смет, най-модерните уреди на пазара. Имаше всичко, което мафиотският бос би могъл да пожелае. Явно Салерни бе доволен, защото не я безпокоеше.

Не само това. За Роуз Фиорело работеше една от най-добрите строителни бригади в Ню Йорк и винаги приключваше в срок, а качеството бе безупречно. Партньорството й с дон Салерни бе достатъчно, за да й гарантира уважение.

Роуз не бе имала чести срещи с него. Избягваше да се замесва в аферите му, но не можеше да стои далеч, защото той бе собственик на хотела. И все пак бе сигурна, че баща й не би одобрил това. Салерни бе безскрупулен човек, който прибягваше дори до убийство.

Все пак бе събрала смелост да дойде тук. Джейкъб бе прав. Тя искаше отговори, а не виждаше друг начин да се добере до тях.

— Дон Салерни — промълви Роуз, когато стисна ръката му. Бе готова да се наведе и да я целуне, въпреки че този човек не бе папата.

— Седни, Роуз — посочи й един стол, присви очи и я огледа от главата до петите.

Бе облечена със скромен официален тоалет, светла риза и перлена огърлица, но погледът му я накара да се засрами, сякаш бе по оскъдно еротично бельо като стриптийзьорка.

— Благодаря — каза тя.

— На какво дължа това удоволствие? Да не би чарът ми най-сетне да те е пленил?

Роуз преглътна с мъка. Би предпочела да умре, отколкото да позволи на този човек да я докосне.

— Съжалявам, дон Салерни — тактично отвърна тя, — но наскоро се сгодих.

Салерни се засмя.

— Няма от какво да се боиш, малката.

Роуз се изчерви.

— Auguri[1] — каза той. — Италианец ли е?

— Не. Евреин — Салерни се намръщи и Роуз побърза да продължи: — Имам проблем, дон Салерни. Хрумна ми да се обърна към вас за помощ.

Очите му затанцуваха.

— Най-сетне. Питах се кога ли ще ме потърсиш. Неприятности с онова момче Ротщайн в Алфабет Сити?

Роуз пребледня.

— Не, не! Джейкъб Ротщайн е годеникът ми.

За първи път успя да го изненада. Той примигна, а след това избухна в смях.

— Луда жена!

— Става дума за родителите ми. Биологичните — каза Роуз. — Искам да ги намеря.

— Едва ли аз съм този, който би могъл да ти помогне.

— Положението е малко сложно. Ще ви обясня…

Салерни слушаше внимателно. Роуз бе малко изплашена от интереса му към разказа й. Не я прекъсна нито веднъж и дори не вдигна мобилния си телефон, който няколко пъти звънна.

— Струва ми се странно фирма като „Дженъс“ да се откаже толкова бързо.

Той кимна.

— Да. Е, можем да започнем от факта, че си италианка.

— Не сме сигурни в това.

— Личи си от пръв поглед, bellissima.

— Възможно е — усмихна се Роуз. Носеше името Фиорело и би се радвала да се окаже истинска италианка. Това би обяснило жаждата й за мъст…

Салерни се усмихна едва забележимо.

— Въпреки всичко, което пишат във вестниците, все още имаме връзки. Особено в родината, въпреки че там стана напечено… По петите ни тръгват дори жени — направи гримаса на раздразнение.

Роуз не се осмели да проговори. Знаеше, че мафията властва над половин Италия, особено в Сицилия и бедния Юг. Бе направила проучване за пазарите на недвижими имоти в света и бе установила, че не опасността от земетресения и суровият климат са причина за ниските цени в този район в страна от Г8. Никой не желаеше да живее в селище, където властта е в ръцете на Коза Ностра.

— Мога да се обадя тук-там — най-сетне каза Салерни. — Ще ти направя тази услуга. Perche no.

— Grazie — промълви Роуз, — дон Салерни — отново преглътна.

Проницателните му очи моментално доловиха това.

— Има ли още нещо?

Роуз едва събра смелост.

— Да. Ще бъдат въвлечени и сестрите ми. Дон Салерни, те не са от нашия свят… Нали разбирате, когато един дон прави услуга на някого, този човек се превръща в длъжник. Ще ви предупредя, че не можете да вербувате нито сестрите ми, нито мен. Няма да го допусна и няма да върша нищо незаконно…

— Значи не мога да разчитам на вас за помощ, когато прекарвам онези шестдесет кила през Ню Йорк следващия месец? — попита Салерни и се засмя на уплашеното й изражение. — О, bellissima, от теб няма да излезе воин. Ти си жена. С какво би могла да ми бъдеш полезна?

Роуз изпита странно раздразнение, че дон Салерни я подценява. Би могла да стане безскрупулна шефка на мафията, ако искаше…

— Куражлийка си — каза Салерни. — Харесваш ми. Това тук е достатъчна отплата — махна с ръка към всичко в стаята. — Продължавай да го поддържаш така добре.

Роуз благослови деня, в който бе решила да обзаведе апартамента на Салерни с всичко най-добро за своя сметка. Подаде й ръка, което бе знак за край на аудиенцията.

— Ще видя какво мога да направя — обеща Салерни и Роуз излезе.

[1] Поздравления (итал.). — Б.пр. ↑

Шестдесет и трета глава

Когато получи очакваната вест почти месец по-късно, Роуз реши, че трябва да се срещне със сестрите си. Попи долетя от Ел Ей, доволна да се откъсне за малко от приготовленията за сватбата, а Дейзи пристигна от Англия, където бе отишла да погостува на родителите си. Роуз бе изненадана колко се зарадва да види другите две момичета. Прегърнаха се с искрена топлота. „Почти като истински сестри“, помисли си тя с усмивка. Може би Дейзи бе права, че кръвната връзка най-сетне ще ги накара да се почувстват близки.

Разгледаха апартамента, от който Джейкъб тактично бе излязъл, и се настаниха на красивия диван, докато Роуз приготви кафе с канела.

— След малко ще дойде дон Салерни. А сега искам и двете да…

— Почакай. Какво каза? Той ще дойде тук? Мислех, че ни викаш само за да ни осведомиш докъде си стигнала.

— Настоява да ви види с очите си. От любопитство предполагам.

Попи потръпна.

— Господи. Не зная… хладнокръвен убиец…

Роуз пребледня.

— Хей, не знаем дали е убивал. Поне не със сигурност. Освен това имаме нужда от него, ако искаме да открием родителите си.

— Искаме — решително заяви Дейзи. — Това е единственото липсващо парче в живота ми, Попи. Трябва да се държим учтиво с него.

— Добре, добре — каза Попи и разпери ръце. — Ако се добере до нещо…

Сви рамене.

— Трябва да бъдеш много любезна — предупреди я Роуз. Когато забеляза изражението на сестра си, добави: — Е, добре, ако не можеш, просто си трай.

На вратата се позвъни. Роуз вдигна домофона.

— Като говорим за вълка… — промърмори Попи и Дейзи я срита в пищяла.

— Да — каза Роуз на портиера и предупредително изгледа Попи. — Може да се качи.

Роуз държеше вратата отворена, когато дон Салерни пристигна. Покани го в апартамента на годеника си.

— Не е зле — отбеляза той, след като огледа обстановката.

— Дон Салерни, позволете ми да ви представя сестрите си Дейзи Маркъм и Попи Алън.

Салерни остана с втренчен поглед.

— Porca miseria! Като тройно огледало — одобрително облиза тънките си устни с острия връх на езика си.

Роуз забеляза леката гримаса на Попи.

— Заповядайте, седнете — покани го тя и застана пред сестра си, за да скрие лицето й от погледа му. — Да ви донеса ли нещо? Минерална вода, кафе?

Салерни посочи към кристална гарафа.

— Скоч с лед.

Дейзи не можа да прикрие удивлението си и повдигна вежди. Беше девет часът сутринта.

— За история като вашата, красавици, е нужно малко настроение — каза Салерни и Дейзи изведнъж наостри слух.

— Значи сте открили нещо… дон Салерни.

— Може да се каже — отвърна той. Изчака, докато Роуз му поднесе чаша със златиста течност и кубчета лед, и едва тогава заговори. Гласът му бе тих и затова звучеше още по-страховито. Дори Попи се заслуша като хипнотизирана. Този човек определено притежаваше обаяние. — Първо, както вие двете вече знаете, момичета… — Попи настръхна при думата „момичета“, но Салерни не обърна внимание. — … със сестра ви имаме общ бизнес. Тя ме помоли за услуга… — разпери ръце като Попи преди малко — … а един добър домакин не може да откаже на клиент. Затова позвъних на няколко души. Ти — кимна към Дейзи — си се обърнала към „Дженъс“. Добър ход, но някой ги е накарал да се откажат, което ме заинтригува и се убедих, че наистина е станало така. Някакъв тип оставил съобщение на телефонните секретари на детектива, който е поел случая.

— Какво съобщение? — попита Дейзи.

— Шест изстрела с пистолет — каза Салерни. — На всичките му телефони: в дома му, във вилата и дори в тайния апартамент, нает под чуждо име, в който водел любовниците си. Решил да ви разкара и да не се забърква повече. Сдобих се с копие от сведенията му — предупреди ги с поглед да не любопитстват как. — Не е стигнал далеч, но е попаднал на две следи. Мъж, свързан с агенцията за осиновявания в Лондон, е починал в затвора, където е лежал за съучастничество в убийство. Убиецът бил от клана Фредеричи, фамилия от Неапол, която няма живи наследници. Свързах се с някои от старите си другари, които са въртели бизнес с този клан. Попитах за три осиновени момичета. Не знаеха много, но продължихме да разпитваме и да издирваме източници. Най-сетне се натъкнахме на нещо. Три бебета били оставени пред портите на манастир в Абруцо и били взети за осиновяване от семейство Фредеричи. Необичайно е фамилия като тях да се захване с нещо подобно. Но жената, на която монасите са дали момиченцата, не ги е отгледала.

— Попитахте ли я какво е направила с тях?

— Починала е.

— Какво пише в архивите на манастира?

— Срутил се е при земетресение.

— По дяволите! — промърмори Дейзи с гневно стиснати юмруци.

— Без проклятия, ако обичате — каза Салерни с лек укор.

— Извинявайте — промълви Дейзи, малко уплашена.

Погледът й го накара да изпита задоволство.

— Хората ми смятат, че жената е излъгала монасите. Не е искала да отгледа децата, а роднините й са ги изпратили в чужбина и са ги разделили. Въпросът е защо са си направили труда, Фредеричи не са били известна фамилия. Който ги е избрал, е бил умен, защото не е имало опасност да събуди любопитство. Не се е разчуло надалеч — презрително присви устни. — Изглежда, някой им е платил щедро, за да изпратят децата в чужбина.

— Човекът, който е починал в затвора… кого е убил?

— Добър въпрос — каза Салерни и намигна на Попи. — Бил е осъден за убийството на госпожа Харисън.

Дейзи позна името.

— Собственичката на изчезналата агенция, чрез която съм осиновена.

— Точно така. Заминала за Блекпул и там била застреляна. Заловили Фредеричи.

— Значи — замислено каза Роуз — някой е платил на фамилията Фредеричи да ни вземат от манастира и да ни изпратят в чужбина. Наемат хора, които основават фалшиви агенции за осиновявания, за да не проговори някой, после ги убиват. Единственият, когото не са успели да очистят, е починал в затвора. Той е бил единствената връзка.

— Именно.

— Тогава въпросът е кой е наел Фредеричи и защо?

Салерни отново взе думата.

— Точно това ми се стори интересно. Накарах хората си да продължат да тършуват. Защото… навярно сте били пречка за някого. Никой не би си създал главоболия заради три обикновени момичета. Преди да тръгнат онези програми за изкуствено оплождане, рядко се раждаха тризнаци. Стори ми се по-лесно, когато узнах датата.

И трите момичета изглеждаха заинтригувани.

— Около седемдесет и втора — осведоми ги Салерни. — Възможно е трите агенции да са фалшифицирали годината на раждането ви. Както и да е, малко вероятно е да сте момичета от простолюдието… кой би положил такива усилия заради три селянчета? Хрумна ми, че може да сте били изпратени зад граница, за да спре някаква вендета. Но и трите сте момичета. Никой не се тревожи твърде много заради момиче — усмихна се, когато видя гневното изражение на Попи. — Това е истината. Никой не предполага, че една жена може да потърси отмъщение.

— Сигурно — спокойно промълви Роуз.

Салерни я погледна с одобрение и кимна.

— Предположих, че сте родени в болница. Проверихме архивите. През онази година са се родили само четири тройки момичета. Първите са били седмачета и са починали скоро след раждането. Следващите две тройки са живи, но са отгледани от биологичните си родители. Последните също са починали.

Дейзи бе разочарована.

— Значи в болничните архиви няма…

— Не съм казал това. Зачеркнах първите бебета, защото смъртта им е настъпила в болницата. Но последните са загинали при пожар и телата им не са били открити — поклати глава. — Реших, че в това има нещо гнило, и направих проверка. Били са богати момичета, много богати. Дъщери на граф Луиджи Париджи, който малко преди пожара е бил прострелян при лов. Черепът му бил открит в гората и идентифициран само по зъболекарския картон. Ако вярвате, че това е съвпадение…

— Париджи — каза Дейзи. — Мисля, че съм попадала на това име в „Хелоу!“. Но не ставаше въпрос за граф, а за принц.

Салерни кимна.

— Принцът е първи братовчед на графа. Ваш чичо.

Сърцето на Роуз запрепуска. По дланите й изби пот.

— Откъде сте толкова сигурен? Нима можете да знаете?

— Просто е — отвърна Салерни тихо, но напълно уверено. — Кой има полза от гибелта на цялото семейство? Единствено той. Роберто работел при братовчед си. Той е наследник на по-големия брат, но парите са били в ръцете на по-малкия. Ако графът има деца, те наследяват компанията. Но ако той, а после и жена му, и дъщерите му загинат при „трагична злополука“… — сви рамене — … цялото наследство остава за принца.

— Но на колко е възлизало то? Щом е бил принц, не е ли бил достатъчно богат? Защо си е създал неприятности?

— Струвало си е — увери ги Салерни. — Фирмата е разполагала с милиарди. Вашите милиарди — повдигна чашата си към тях. — Salua, contesse.[1]

— Това е лудост — промърмори Попи, но очите на Дейзи засияха.

— Можете ли да го докажете? — развълнувано попита тя.

— По никакъв начин — каза Салерни. — Можете да опитате, но едва ли ще постигнете нещо. Следите отдавна са заличени.

— Ще видим — тихо каза Роуз.

[1] Наздраве, графини (итал.). — Б.пр. ↑

Шестдесет и четвърта глава

Атмосферата в Рим напълно оправда очакванията на Роуз. Возеше се на задната седалка на наетата лимузина, опряла глава на затъмненото стъкло, изтощена след дългия полет с „Ал Италия“. Момичетата бяха пътували заедно в първа класа, бяха пийнали шампанско и обсъдили какво ли не, освен причината да бъдат тук. Никоя от тях не дръзна да заговори на тази тема от страх да не ги чуе някой. Възможно бе човек като Роберто Париджи да има свои шпиони.

Роуз мълчаливо прочете няколко стари броя на „Бизнес Уийк“, „Форбс“ и „Икономист“, в които ставаше дума за милиардите на Париджи. Тлеещият в нея гняв се усилваше с всяка страница. Сега се чувстваше изтощена колкото от полета, толкова и от емоциите си.

Но това бе Рим. Попи и Дейзи охкаха и ахкаха при всяка интересна гледка през прозореца. Видяха Циркус Максимус и руините на великолепния замък на Палатинския хълм, пирамидата на Гай Цестий, бяла и величествена, необичайна за центъра на древната империя, и най-сетне великолепната извивка на Колизеума и колоните и арките на римския форум. Роуз бе пленена и обзета от странно вълнение, сякаш се бе завърнала у дома.

Защото тя бе италианка, както и баща й.

Преди да се качат в самолета, Дейзи бе настояла да открият всичко за биологичните си родители. Бяха опитали чрез търсачката „Нексис“ и бяха попаднали на няколко снимки от края на шестдесетте: привлекателен баща на яхта в Кан и съпругата му, циганка.

— Циганка! — ужасено извика Попи. — Но погледнете… Вижте! — посочи към очите. Изглеждаха леко изкривени през извитото стъкло, но затвърдиха убеждението им, че са на вярна следа. Бяха бледосиви със сребристи петънца, в поразителен контраст с матовата кожа на лицето над високите аристократични скули. Дейзи сграбчи сестра си за ръката и за първи път трите изпитаха чувство за единение, после споделена тъга и накрая напираща ярост.

— Одрали сме кожата на майка си — промълви Дейзи. — Няма съмнение.

Роуз остана мълчалива. Съсредоточи се върху снимките на Роберто Париджи, които бяха доста повече, защото все още бе жив. За разлика от родителите й. Може би очакваше появата им.

— Явно си пада по хайлайфа — гневно отбеляза тя.

Париджи бе сниман навсякъде, в компанията на аристократи от Монако и Лихтенщайн, на филмови и оперни премиери. Не се бе женил, но се бе появявал с безброй млади блондинки. Освен това не работеше, а назначаваше най-добрите специалисти да ръководят бизнеса вместо него.

— Води охолен живот — мрачно каза Дейзи.

— Досега — отвърна Роуз. — Но вероятно предполага, че ще дойдем. Когато „Дженъс“ са се разтършували, е вдигнал червен флаг и е успял да ги сплаши. Със сигурност знае, че ти си се заловила да търсиш истината.

— Тогава трябва да действаме бързо — каза Попи.

Роуз се усмихна и извади три билета за първа класа от джоба на сакото си.

— Утре ще тръгнем рано сутринта, за да спипаме онзи тип, преди да изпрати хората си по петите ни.

И трите се бяха освободили от всякакви ангажименти за следващите две седмици. Не бяха в състояние да мислят нито за сватби, нито за звукозаписни компании или книги.

Бяха доловили пламъка в очите на майка си. Не можеха да забравят лицето на мъжа, който го бе угасил.

Лъскавата черна кола се придвижваше по тесните римски улички с калдъръм, между сградите от жълтеникави камъни, обрасли с повет и бръшлян, покрай малки квартални гостилници, пред които бяха насядали жадни туристи. Най-сетне спряха пред Испанските стъпала и подплашиха ято гълъби.

— Това ли е хотелът? — попита Попи, когато слезе, с очи, скрити зад големи слънчеви очила в стил „София Лорен“.

Роуз кимна, даде бакшиш на шофьора, който свали багажа им и го подаде на пиколото.

— „Хеслър“. Ще ви хареса. Дон Салерни казва, че е най-добрият хотел в Рим, а той не би ни подвел.

Регистрираха се и бяха придружени до апартамента си. Имаше просторен хол с фантастичен изглед към кубето на „Сан Пиетро“, баня, облицована с мрамор, с позлатени кранове и размерите на апартамента на Роуз в Хеле Китчън, и две разкошни спални, едната с огромно двойно легло, а другата с две отделни, с покривки от шифон. Бяха сложени множество вази с рози, купа с плодове и бутилка „Кристал“ в кофичка с лед.

— Чудесно — прозина се Попи. — Аз ще се настаня в единичната стая.

— Тогава аз първа ще ползвам банята — каза Дейзи, втурна се покрай Роуз и се затвори вътре.

— Кучка — промърмори Попи. — И аз имам нужда от душ.

— Ще бъдеш последна — усмихна се Роуз. — Щом ще се разполагаш в самостоятелната стая. Сигурно Дейзи хърка.

Попи отново се прозина и грабна една праскова. Отхапа от плода. Беше със златиста сърцевина, сочен и вкусен.

— Бързо ще свикна с това — каза тя.

— Няма да имаш време — предупреди я Роуз. — Утре се залавяме за работа.

Следващото утро бе ясно и свежо. Момичетата взеха душ, поръчаха закуска от рум сървис и седнаха на терасата с изглед към Испанските стъпала. Двете пийнаха прясно изцеден портокалов сок и хапнаха кроасани, които преглътнаха с горчиво римско кафе, но не и Попи.

— Не ме интересува как правят римляните — каза тя. — Искам питка със сирене крема. Не мога да работя на празен стомах.

Когато сервитьорът излезе, Роуз разгъна картата на Италия, която бе донесла.

— Можем да наемем кола и да шофираме дотам. Трябва да видим замъка, но дон Салерни каза, че трагедията се е разиграла в някаква ловна хижа. Искам да отида там.

— Кой знае дали все още я има? Може да са построили нещо друго на мястото й.

— Ако родителите ни са умрели там, искам да я видя — каза Роуз и Дейзи кимна.

Първо откриха ловната хижа, по-скоро мястото, на което се бе намирала. Роуз паркира наетия фиат пред кафене в селцето Сполина, което се помещаваше в една сграда с поща, магазин и два ресторанта със завидна клиентела. Пътят от града бе дълъг и сестрите с наслада поседяха на сянка и пийнаха студена вода, а после прекрасно младо „Кианти“, което им наляха от керамична кана.

— Може ли да видим менюто? — попита Роуз.

Възрастната сервитьорка поклати глава.

— Няма меню, Signorina. Днес е вторник. Предлагаме задушено. Lepre.

— Заешко — обясни Роуз на сестрите си. — Добре — каза тя и жената забърза обратно към кухнята и им донесе три купи с нещо тъмно и горещо.

Попи нетърпеливо го опита и на лицето й засия лъчезарна усмивка.

— Невероятно е. През живота си не съм вкусвала нещо толкова превъзходно.

Дейзи потопи лъжицата в порцията си, а след нея и Роуз. И двете бяха изгладнели, защото, за разлика от сестра си, не бяха хапнали питки със сирене крема на закуска, а задушеното бе невероятно: крехко заешко месо с ароматни подправки и сварени на бавен огън фасул и леща.

— Дори в най-скъпите ресторанти, в които ме води Магнус, не готвят толкова вкусно — каза Дейзи.

Роуз не отвърна. Бе твърде заета с чудесното ястие. Възрастната жена, облечена в черно, ги насърчаваше на италиански с беззъба усмивка. Изглеждаше предоволна, когато и трите поръчаха по още една порция, щом изядоха и нея, им донесе три чаши сладолед с лимонови резени на ръба.

— Забравете за „Хеслър“ — каза Попи, — напускам и се премествам тук.

Докато Дейзи облизваше лъжицата си, Роуз попита сервитьорката на развален италиански за ловната хижа. Жената се прекръсти, наведе се към нея и прошепна нещо в ухото й. Роуз остави щедър бакшиш на масата и стана.

— Каза, че този път нагоре по възвишението води дотам. Не е построено нищо. Местните смятали мястото за прокълнато, защото е загинала циганка. Имало ужасен пожар и три малки момиченца изгорели. Хората все още помнели.

— Да вървим — настоя Попи.

Вървяха половин час и плувнаха в пот под следобедното слънце, докато пристъпваха по посипания с чакъл път. Не бе никак приятно, но никоя от трите не се оплака. Носеха бутилки вода, отпиваха от тях и продължаваха напред, обзети от зловещо чувство за надвиснали черни облаци, въпреки че небето бе съвършено ясно.

Най-сетне стигнаха до върха.

— Господи! — задъхано промълви Роуз. — Боже мой!

Нямаше грешка. Някой здравата се бе постарал преди години. Там, където се бе намирала хижата, не растеше нищо. Земята бе черна и безжизнена, като тъмна сянка сред буйните зелени гори наоколо.

— Не зная дали не си въобразявам — промълви Дейзи, — но това място ми се струва страховито.

И трите се вгледаха в черната пръст.

— Пожарът не е избухнал случайно — заяви Попи. — Не знаех какво да мисля, но вече съм сигурна. Той е убил родителите ни.

Приближи се и бавно пристъпи по очертанията на хижата. Сърцето й препускаше, но се чувстваше спокойна и уверена. Замисли се за разкошния си дом в Ел Ей, MTV, еврейските обичаи, уроците по шофиране и целия си живот в богаташкия квартал, а после за родителите, които й бяха дали живот на другия край на света, но бяха безмилостно погубени.

Почувства нещо странно. Сякаш бе раздвоена, светът тук я зовеше. Истинските й родители я зовяха. Усети любовта им. Бяха я обичали. По бузите й се търкулнаха сълзи. Все пак тя бе оцеляла, навярно спасена от тях. Беше се върнала, за да им даде нещо. Справедливост.

Дейзи видя сълзите на Попи, както и Роуз. Никоя от двете не каза нищо. Сърцето на Дейзи преливаше от благодарност, че най-сетне стоеше тук и знаеше истината. Мисълта за умишления палеж бе потискаща и мъчителна. Потръпна, когато си представи тялото на майка си, обгоряло до неузнаваемост. Но дълбоко в себе си бе благодарна, защото най-сетне бе разбрала, че не е била отхвърлена, а спасена. Родителите й бяха спасили живота й, бяха я обичали. Сякаш видя ослепително красивата си майка, жената от онези стари снимки, която я бе държала в изящните си ръце и я бе люляла с майчинска нежност. Би продължила, ако някой й бе дал възможност.

Мислено отправи молитва за душите на родителите си. Те не бяха имали шанс, но се бяха погрижили тя да го получи. Погледна Роуз и Попи. Имаше поне сестрите си, въпреки че един зъл човек се бе опитал да ги раздели завинаги. Паметта на родителите й нямаше да бъде заличена. Те бяха семейство и вече чувстваха връзката помежду си.

Имаше две сестри. Той никога нямаше да й ги отнеме.

Роуз се взираше в почернялата земя, докато Попи обикаляше разплакана, и усети как в сърцето й се затвори кръг. Винаги се бе смятала за италианка, заради произхода на баща си, и това й се струваше естествено, като завръщане у дома. Но се запита какво ли би искала майка й. До този миг тя бе таила жажда за отмъщение, която я разяждаше отвътре. Но сега, докато оглеждаше пустото място, където Роберто Париджи бе отнел живота на родния й баща, семейството и наследството му, осъзна, че родителите й не биха пожелали това. Хрумна й, че може би носи в себе си искрата на Роберто. Все пак имаха общи гени. Но той се бе предал на гнева и желанието да отмъсти. Разбира се, то бе безпочвено, породено от чиста завист, а чувствата на Роуз бяха съвсем други. Но нямаше да следва пътя, по който бе поел чичо й.

Щеше да отмъсти по свой начин, така, че родителите й да намерят покой. Нямаше да пролее кръв, защото тя бе по-добра от него.

Тя бе дъщерята на Луиджи и Мозел.

Рязко се обърна. Не можеше да издържа повече на гледката.

— Да отидем в замъка Париджи и да видим дали принцът си е у дома. Имаме сметки за уреждане с него.

Роуз и Попи се отправиха обратно към пътя надолу по хълма. Дейзи с насълзени очи целуна върховете на пръстите си и докосна земята.

Това бе нейното сбогуване.

Шестдесет и пета глава

— Какво имаме за днес?

Принц Роберто ди Париджи се обърна към личния си секретар с обичайния сутрешен въпрос, изречен с безупречен аристократичен акцент, който старателно бе усвоил. Не допускаше в говора му да се промъкне дори една диалектно произнесена дума, която да загрози съвършено правилния му книжовен италиански.

Помощникът му сеньор Гручи бе дребничък, слаб мъж със старомодни маниери. Бе свикнал да понася обиди от господаря си. Мразеше Париджи, но това нямаше значение, защото получаваше добра заплата. Принцът обичаше да се обгражда с подмазвачи и плащаше щедро, за да се отнасят към него с уважението, което смяташе, че му се полага.

— Сутринта ще пиете чай с мадмоазел Фльори — докладва той. — След това, принце, имате среща със сеньор Оливерио от компанията и обяд в замъка Барберини с комисията по изкуствата, за да обсъдите плановете за зимния бал…

Роберто отегчено махна с ръка. Беше горещо, а той бе мързелив човек. Приятно му бе да взема участие в заседанията на важни обществени комисии в Рим, където се водеха разговори за оркестри и художествени галерии. Бе уважавана личност от местния елит и най-важното, неговото име и името на замъка му вдъхваха страхопочитание. Но днес копнееше само за срещата с онази френска манекенка, с която тайно щеше да получи егоистична наслада. Предпочиташе такива момичета пред скъпи проститутки и преди да ги превърне в свои държанки за месец, винаги ги изпращаше на преглед при частен лекар, а после си тръгваха с перлена огърлица или чифт обици с диаманти за подарък. Караше някого от наемниците си да им се обади с предупреждение да държат езиците си зад зъбите.

— Отменете всичко, освен срещата с мадмоазел Фльори — нареди той. — Днес ще чета. Довечера можем да стегнем багажа за замъка.

— Много добре, принце — отвърна сеньор Гручи. — Да ви донеса ли нещо?

Роберто поклати глава.

— Свободен сте.

— Да, принце — каза Гручи и се оттегли с лек поклон.

„Невестулка“, помисли си Роберто. Но поклоните и честото споменаване на титлата му го ласкаеха. Въздъхна със задоволство. Щеше да пийне кафе в градината на покрива на дома си, да вземе хапчетата си и да се подготви за изживяванията с опитната Елен. После може би щеше да подремне…

Радваше се, че е богат и уважаван жител на Рим и семейната чест най-сетне е възстановена. Роберто не възнамеряваше да има деца и вече никой млад негодник нямаше да посрами рода, чието добро име бе спасил с толкова усилия. Щеше да завещае замъка на държавата, да дари акциите си на църквата и да се превърне в легендарния последен наследник на фамилията Париджи, благородник, който бе избягвал работа и бе направил така, че светът да се съобразява с неговите правила, вместо обратното.

Чувстваше се напълно щастлив. Бе осъществил всичките си най-съкровени желания.

Замъкът се намираше в покрайнините на градчето. Видяха го от колата, преди да паркират. Старинният му силует се издигаше на фона на яркото синьо небе и изглеждаше почти жив и одухотворен. Бе голям и внушителен и трите надникнаха през прозорците, преди да спрат наблизо и да слязат.

— Е — отбеляза Роуз, — доста по-сносно жилище от онова в Хеле Китчън.

— И от моя дом в Хоум Каунтис — добави Дейзи.

Попи остана с втренчен поглед. Никоя от трите не можеше да повярва, че предците им са притежавали нещо толкова великолепно.

— Всъщност този замък е негова собственост. Полага му се по право. Той е наследник на по-големия брат.

— Отживелици — промърмори Попи.

— Зная, че звучи нелепо… но в Европа титлите все още имат значение. Семейството ни е държало на традициите — обясни Роуз.

— Ако той няма деца, ние ще наследим замъка — изтъкна Дейзи.

— Само най-голямата от нас — каза Роуз. — Но коя е тя?

— Нямам нищо против да делим — каза Попи и погълна с поглед красотата на всичко наоколо. Изведнъж бе обзета от любопитство. — Това е семейното ни имение. Нали така се нарича? — попита тя.

— Да — отвърна Дейзи.

— Искам да влезем — нетърпеливо се обърна Попи към сестрите си. — Да разгледаме. Мислите ли, че ще ни пуснат?

Обиколиха замъка и огледаха от всички страни тухлената сграда във флорентински стил, съвършено възстановена, с балкони, кули и градина с висока ограда. На всяка постройка бе издълбано изображение на грифон, драскащ с нокти по щит.

— Какво е това? — попита Попи.

— Гербът му — отвърна Роуз и побърза да се поправи: — Нашият герб.

— Портите изглеждат заключени — каза Дейзи.

Роуз се приближи към масивната двойна врата в средата на стената и натисна звънеца. След миг прозвучаха стъпки по каменна настилка, които се приближаваха към портите.

Обърна се към сестрите си.

— Нека аз да говоря. Нали сте съгласни?

Вратата леко се отвори.

— Да?

Роуз съблазнително примигна.

— Идваме при принц Роберто Париджи.

— Принцът е в Рим — каза охранителят с дебел врат на безупречен английски.

Роуз нацупи устни.

— Сигурна съм, че ни продиктува този адрес. Ще бъде много разочарован, ако не го чакаме тук.

Тъмните му очи плъзнаха поглед по тялото й и на лицето му се появи усмивка.

— Специална поръчка? Американки? Заповядайте.

Когато вратата силно изскърца, Дейзи прошепна на сестрите си:

— Взе ни за проститутки!

Попи ехидно се усмихна.

— Шшт, Роуз е намислила нещо. Ще изненадаме стария мръсник.

Трите се усмихнаха широко, когато вратите се отвориха и пред тях застанаха още двама охранители с автомати на рамо. Дейзи пребледня и Роуз стисна ръката й.

— Много специална поръчка — каза тя и махна с ръка към сестрите си.

Двамата мъже с глуповати лица огледаха и трите и избухнаха в смях.

— Сестри! Тризначки! Голям късметлия е кучият му син — извика единият от тях на италиански.

Роуз им се усмихна.

— Предполагам, че трябва да почакаме в преддверието.

Поканиха ги в замъка.

— Стойте тук, ще се обадя в офиса му — каза охранителят.

Роуз изчака, докато той се отдалечи по стълбите, и даде знак на другите.

— Да вървим.

Бързо тръгнаха по старинните коридори и огледаха приемната, салоните, трапезарията с огромна камина, портретите и гоблените по стените, затаили дъх от удивление. През живота си Роуз не бе виждала толкова великолепна сграда. Затрепери при мисълта, че тя е собственост на убиеца на родителите й, стомахът й се сви и почувства нужда да седне.

Настани се на една резбована скамейка, но не след дълго охранителят се върна с по-хладно изражение.

— Нямат представа за тази поръчка. Сигурни ли сте, че е за тук?

— Може би ни очаква в Рим — въздъхна тя. — Е, добре, ще отидем с колата дотам.

— Знаете ли адреса? — попита охранителят с подозрително присвити очи.

Роуз бе направила проучване.

— Разбира се, скъпи. Appartamento Cinque, Numero Ottanto, Corso Vittorio Emmanuele Due[1] — изрецитира тя по памет. — На последния етаж.

— Много добре — изсумтя той, повдигна оръжието си и им даде знак да си тръгнат.

Бързо се върнаха до колата си.

Попи промърмори:

— Още толкова път.

— Нали не искаш почивка точно сега? — попита Роуз.

— За нищо на света. Онази горила имаше автомат, което означава, че работата е сериозна. Може би ще се обади на Роберто. Трябва да стигнем там, преди да е намислил какво да прави с нас.

Попи потегли така рязко, че гумите изсвириха, но бяха в Италия и никой не забеляза.

— Знаете, че не можем да докажем нищо — каза Дейзи, когато сестра й взе остър завой с бясна скорост. — Ами ако ни се изсмее и каже, че сме луди?

— Ще измислим нещо — успокои я Попи. — Ако се наложи, Роуз отново ще позвъни на дон Салерни.

Дейзи примигна.

— Нима одобряваш насилието? Не искаме да прибягваме до насилие…

— Говори само от свое име — сопна се Попи.

— Почакайте — намеси се Роуз, за да предотврати кавга. — Няма нужда от това. Не бива да постъпваме като него, а и не искам да лежа в затвора или да се забъркам във вендета.

— Значи предлагаш да го оставим ненаказан? — недоверчиво попита Попи.

— Категорично не — отвърна Роуз. — Има и друг начин.

— Какъв по-точно? — полюбопитства Попи, докато фучаха по магистралата.

— Да го съсипем — каза Роуз — и да го лишим от всичко, което му е скъпо. Няма да пролеем дори капка кръв.

— Струва си да чуем плана ти — отбеляза Попи.

[1] Апартамент пет, номер осемдесет, булевард „Виторио Емануеле II“ (итал.). — Б.пр. ↑

Шестдесет и шеста глава

— Надявам се да съм се представила добре, Роберто — замърка момичето.

Той се надигна и сатененият чаршаф се свлече по подпухналото му тяло, което бе в грозен контраст с младата й здрава плът с нежна кожа. Изгледа я намръщено и я накара да сведе поглед.

— Искам да кажа, принц Роберто — поправи се тя. Мразеше го, но трябваше да заслужи двете си хилядарки, а и искаше да запази безплатния си апартамент и личен шофьор.

— Така е по-добре — каза Роберто. Никога не позволяваше на тези уличници да се обръщат към него само по име. — Що се отнася до представянето ти, напоследък ставаш все по-безинтересна. Следващия път се постарай повече.

— Разбира се, принц Роберто — обеща момичето и наведе глава, за да прикрие яростта в очите си, докато събираше дрехите си. Бързо щеше да се облече и да си тръгне. Нямаше право да ползва банята в разкошния му хотелски апартамент. Роберто обичаше да се уединява след секс и самодоволно да си почива, и жените, които го обслужваха, се стараеха да не се бавят дълго.

Това бе един от многобройните му капризи.

След като манекенката си тръгна, Роберто Париджи дълго пуши от любимите си кубински пури. Поръча си чаша десертно вино и бисквити. Обожаваше този ритуал, който бе възприел, след като братовчед му Луиджи бе споделил, че го прилага. Чувствена наслада, следвана от удоволствието от добрите пури и вино. Това винаги му напомняше за най-сладката победа в живота му. За да се надсмее над братовчед си и вещицата, за която се бе оженил, след като бе изиграл съвършено ролята си на скърбящ роднина, се бе оттеглил и дълго бе пушил от неговите пури и пил от виното му.

Вкусът бе неповторим.

Днес, докато сръбваше от своето vino santo[1], Роберто пропусна съобщението, оставено в апартамента му. Бе получено по факс от сеньор Гручи, който не го бе погледнал, защото не смееше да се намесва в плановете на шефа си. Роберто машинално се облече и напусна хотела. Шофьорът му го чакаше в лимузината, за да го откара обратно на „Виторио Емануеле“.

Нямаше представа, че го очаква нещо необичайно. За него бе ден като всички други.

Попи намери място за паркиране. Не бе законно, но щяха да платят глоба, както всеки шофьор в Рим. Това не бе проблем. Не ги интересуваше дори дали полицията ще откара колата им. Важното бе само да стигнат навреме до апартамента на Роберто.

Попи слезе и простена, когато раздвижи изтръпналите си крака. Застанаха пред сградата на номер осемдесет. Бе модерна и лъскава и се открояваше сред старинните къщи, църкви и дворци. Тя погледна сестрите си.

— Готови ли сте, момичета?

Дейзи подаде ръка на Попи, а после и на Роуз. Роуз усети, че очите й се премрежват от сълзи, които бликнаха, когато заговори.

— Знаете ли, за мен няма почти никакво значение какво ще правим с него. Защото най-сетне чувствам, че съм намерила сестрите си.

Дейзи се усмихна.

— И за мен. Все пак има значение, Роуз. Да дадем урок на това копеле.

— Но не разбирам — учтиво каза сеньор Гручи. Озадачено погледна трите жени. Определено бяха от типа, който Париджи харесваше: невероятно красиви, макар и малко по-възрастни от обичайните му компаньонки, с екзотичен чар. Очевидно тризначки. Е, бе напълно в стила на шефа му да потърси нещо повече от традиционните мъжки фантазии за близначки. Но нали Париджи трябваше да се прибере след сеанс с онази французойка?

Секретарят се поколеба. Предпазливостта му се сблъска с неизменния страх. Париджи не обичаше други мъже да се месят в отношенията му с проститутките. Само той имаше право да ги обижда или гони. На никого от персонала не бе позволено да се държи грубо с жена, преди Роберто да й се насити.

— А аз напълно разбирам — решително заяви Роуз. — В замъка ни казаха, че е станало недоразумение, и ни изпратиха тук — говореше с престорен тексаски акцент. — Предложиха ни доста високо възнаграждение, господине, и пътувахме на негови разноски с „Конкорд“ до Лондон, а после дотук с „Гълфстрийм IV“. Ако поръчката бъде отменена, агенцията ни ще поиска неустойка за…

Гручи пребледня.

— Не разговаряйте с принца с този тон.

— Зная — нехайно каза Роуз. — Хайде, момичета, да вървим.

— Не! Почакайте!

Гручи попи потта от челото си. Проклети кучки! Какво да прави? Бяха летели с „Конкорд“, а после с „Гълфстрийм IV“, един от четирите самолета на компанията. Пресметна колко е струвало пътуването им. Роберто бе платил доста и навярно би искал да види стоката. Тризначки. Това бе необичайно. Похотливо ги огледа с крайчеца на окото си и погледна часовника си.

— Принцът трябва да пристигне всеки момент — каза той. — Можете да почакате тук, в коридора.

За щастие не се наложи да чакат дълго. Нервите на Дейзи бяха обтегнати. Попи стискаше ръката й и се опитваше да я успокои, за да не ги издаде. Самата тя не бе наясно какво изпитва. Гняв, нетърпение, любопитство, ненавист, напрежение… всичко това се бореше в нея, но маниерите, които бе усвоила в скъпо частно училище, й дойдоха на помощ за първи път в живота й. Прикри чувствата си зад маска на спокойствие и хвърли поглед към Роуз. Очите й святкаха като на кобра и Попи бе доволна, че не е на мястото на Роберто Париджи.

— Принцът вече е тук — дребничкият мазник се върна при тях. — Влезте в хола.

Придружи ги дотам. Роберто не обичаше край него да се мотаят хора от персонала, когато е в компанията на жени. Това го изпълваше с презрение и срам. Роберто бе обсебен от собствената си порочност, гласът на съвестта му отдавна бе заглушен, но чувството му за достойнство безспорно бе живо.

Не се срещаше открито с компаньонки или скъпи държанки и сеньор Гручи бе свикнал да се преструва, че не забелязва присъствието им.

— Добро утро, принце — промълви той. — Предполагам, че портиерът ви е съобщил, че имате гости. Аз не съм ги видял.

Това бе нормалният, дискретен начин за съобщаване, че са пристигнали проститутки.

Роберто примигна. Не бе поръчвал компания. Сигурно бе станало недоразумение в някоя от елитните агенции, към които се обръщаше понякога. Но сега имаше Елен и не им се бе обаждал най-малко от месец…

Не желаеше да изясни въпроса в присъствието на Гручи.

— Свободен сте — каза той.

— Благодаря, принце — отвърна Гручи с лек поклон и се оттегли. Бе доволен, че ще има дълга обедна почивка.

Щом вратите на асансьора изсъскаха и се затвориха след Гручи, Роберто отвори позлатената двойна врата на хола си, за да изгони кучките с подвити опашки. Не обичаше грешки, особено след сеанс с Елен, когато бе твърде изтощен за…

На дивана му седяха три млади жени. Примигна. Бяха красавици, с дълги и лъскави черни коси, стройни, с леко матова кожа и високи, изпъкнали скули. Наистина бяха прелестни, любимият му тип жени. Учудено втренчи поглед в тях, когато забеляза, че изглеждат съвсем еднакво. Еднояйчни тризначки.

Първата му мисъл бе одобрение за идеята на Мадам, която ги бе изпратила. Не ги искаше сега, но би могъл да им се наслади по-късно. Пристъпи напред и трите момичета станаха.

— Не съм ви поръчвал — каза той на италиански.

Роуз заговори. Предишната вечер внимателно бе обмислила точно какво да каже.

— Вие сте принц Роберто Париджи — започна тя. — Аз съм графиня Роуз Париджи. Това е графиня Дейзи Париджи, а това е графиня Попи Париджи. Вие сте убили баща ни, граф Луиджи, и майка ни, графиня Мозел. Открихме ви. Знаем цялата истина и сме дошли за отмъщение.

Отначало Роберто помисли, че сънува или че френската кучка е сипала в питието му някакъв халюциноген. Но видя очите им.

Сърцето му се разтуптя и се почувства замаян. Залитайки, се довлече до едно кресло и седна. Лицето му стана мъртвешки бледо.

— Нима сте си въобразявали, че няма да задаваме въпроси? — попита Дейзи.

В очите му проблесна лъч надежда.

— Зная, че сте се разтършували. Но не разполагате с нищо. Не можете да докажете нищо!

Роуз се усмихна.

— Ние сме дъщери на Мозел. Знаете ли какво е станало с нас, след като сте се опитали да ни погребете? Разбира се, че знаете. Със сигурност сте поискали сведения от „Дженъс“, когато сте ги сплашили.

Беше ги получил и никак не му бяха харесали. В него закипя гняв, примесен със страх.

— Имали сте късмет — каза той.

— Не. Сами сме постигнали всичко — каза Роуз. — А вие сте откраднали това, което имате. Тук сме, за да си го върнем. До последния цент. И за да се погрижим да бъдете разобличен и да изживеете последните си дни в затвора. Знаете ли какво ще стане, Роберто? Нямате деца и вече не сте в състояние да създадете. Ще умрете в позор и ние ще наследим всичко — компанията, замъка и титлата.

— Титлата? — запелтечи той. — Циганчета… отрочета на една вещица…

Роуз заплашително пристъпи към него. Макар и по-ниска и по-слаба, сякаш го превъзхождаше.

— Да — процеди тя през зъби. — Циганки ще носят титлата принцеси на замъка Париджи. Ще поръчаме портрет на майка си, който ще закачим във фоайето на дома, в който са живели вашите… нашите предци. Може би ще успеем да издирим близките на майка си… щом толкова мразите циганите. Представете си как те се настаняват в замъка и се наслаждават на всичко, което е било най-ценно за вас през целия ви живот…

— Добра идея, Роуз — каза Дейзи. — Да напълним онази стара сграда с циганчета…

Роберто затаи дъх. В присвитите му очи се изписа неистова омраза, а после страх. Сложи ръка на гърдите си, престана да диша и се свлече на пода.

Момичетата го погледнаха.

Роуз реагира първа. Седна върху сгърченото тяло и енергично започна ритмични притискания на гърдите и изкуствено дишане. Дейзи се втурна към телефона и позвъни на портиера да повика линейка. Докато Роуз оказваше първа помощ, Попи се отърси от паниката, която я бе обзела, и грабна аптечката от банята. Изсипа съдържанието й, намери шишенце аспирин и развъртя капачката така трескаво, че се разхвърчаха таблетки. Втурна се обратно в хола, където Роберто вече дишаше на пресекулки и устните му трепереха.

— Аспирин? — попита Роуз.

Попи кимна.

— Дай го — Роуз строши една таблетка в шепата си и я пъхна в гърлото му. Той инстинктивно преглътна, докато се опитваше да си поеме въздух. Вратите се отвориха и нахълта портиерът на сградата.

— Получи сърдечен удар — каза Дейзи.

— Повиках линейка.

— Можете ли да оказвате първа помощ? — попита Роуз и имитира сърдечен масаж. Портиерът кимна и тя погледна Роберто. Все още бе блед, но дишаше равномерно и се взираше в тях с очи, в които се четеше ненавист и ужас.

— Ще се оправи — каза Роуз. — Да излезем — обърна се към портиера на разваления си италиански. — Аз съм графиня Роуз Париджи — продължи тя. — Погрижете се за чичо ми Роберто. Не сме уредили сметките си с него — погледна Роберто в очите. — Няма да ви се размине лесно — каза тя. — Пригответе се, Роберто, защото ще се видим в съда. Съсипването на репутацията ви започва още сега. Щом се върнем в хотела си, ще дадем първите интервюта. Мисля, че журналистите ще бъдат предоволни. Защото…

Дейзи се усмихна и довърши мисълта на сестра си:

— … от това ще излезе страхотен материал.

[1] Осветено вино (итал.). — Б.пр. ↑

Епилог

Дейзи бе права. Не само италианската, а и световната преса жадно погълна историята. Беше пикантна: принц, циганка, скандал, милиарди долари… Момичетата изложиха доказателствата си и предоставиха свои снимки, които бяха публикувани до тези на графиня Мозел.

— Може би ще се застреля — предположи Попи.

Роуз поклати глава.

— Колкото и да се перчи, той е страхливец. Няма да събере кураж.

Роберто Париджи бе тотално разобличен. Нае адвокати, но никой не му даде надежди. Висшето общество в Рим го отхвърли, а трите сестри бяха приветствани. Максимално се възползваха от това. Представяха се като графини Роуз, Дейзи и Попи и получаваха подобаващо уважение. Адвокатите на Роберто заплашиха с дела за клевета всички вестници, които ги наричаха с титлата им, но никой не се поддаде на натиск. Не успя да докаже, че обвиненията му са основателни, и целият свят разбра, че принцът ще свърши в затвора, а момичетата ще станат милиардерки. В сравнение с тази история интригите на фамилията Гучи изглеждаха безинтересни. Когато се разчу, бившите приятелки на Роберто нямаха търпение да споделят колко е слаб в леглото и какъв жесток егоманиак е.

Присъдата му бе подпечатана, когато се появи възрастна прислужница на Луиджи. Имаше медальон с кичур коса от Мозел и писмо, подписано от Луиджи, което го удостоверяваше. Трите сестри се подложиха на ДНК тест и пробите съвпаднаха. Роберто ди Париджи, който бе погребал три малки празни ковчега, бе арестуван за убийство. Но момичетата не коментираха това. Справедливостта възтържествува и вече не си заслужаваше да се занимават с него.

След шест седмици заминаха за Америка. Приятно бе да бъдат обградени от вниманието, което се полагаше на аристократки, но трябваше да се подготвят за управлението на семейната компания, и по-важното, за сватбите си.

— Знаеш ли, че вече си по-богата от мен? — попита Магнус Сорен Дейзи.

— Има ли някакво значение? — отвърна тя.

— Не особено — каза той. — Скоро ще те настигна.

— Имаш непримирим състезателен дух, Магнус — усмихна се Дейзи.

— Такъв съм — потвърди той и последва дълга целувка.

Първа се омъжи Попи. Имаше две сватбени тържества, едно по еврейски и едно по протестантски обичай. Протестантското бе скромно и дискретно, но на еврейското присъстваха петстотин гости и гощавката продължи почти двадесет и четири часа. Дейзи и Роуз бяха шаферки.

— Колко ще трае меденият месец, сенаторе? — закачливо попита Дейзи своя зет Хенри Леклерк, който наскоро бе отпразнувал победата си на изборите.

— Около месец, надявам се — изпревари го Попи. — Каза, че било изненада, но имам нужда от време да се възстановя.

Хенри се поколеба за миг и придърпа Дейзи настрана.

— Ще бъде уикенд в Париж — сподели той. — И двамата трябва да се връщаме на работа.

— Хм — изсумтя Попи. — Чух те.

— Знаеш, че е така — промълви Хенри с умоляващ тон. — Хайде, скъпа.

— Искам да отседнем в „Жорж V“ — настоя тя.

— Обиколка с карета, екскурзия до Фолие Берже и разходка по левия бряг… — изкуши я Хенри.

На лицето й разцъфтя усмивка.

— Звучи превъзходно. Всъщност не обичам да се отделям задълго от работата си.

— Аз също — каза Хенри и я целуна.

Роуз отиде на гости у майка си и заведе Джейкъб със себе си. Госпожа Фиорело веднага го хареса. Определиха дата за сватбата през есента, в „Сейнт Джоузеф“ в Бронкс. Вече бе узнала вълнуващата новина, че на света живеят още две момичета с външността на нейната Роуз, и бе доволна, че дъщеря й е намерила сестрите си. След запознанството си с Джейкъб Ротщайн преливаше от радост. Нейното момиче бе преуспяло и забогатяло и вече имаше личен живот и семейство. Най-важното бе, че ще се омъжва…

— Толкова симпатично момче, толкова красиво — каза тя и докосна Джейкъб по бузата. — Нали няма да живеете заедно преди сватбата?

— Мамо — укорително промърмори Роуз и се изчерви.

Джейкъб едва сдържа усмивката си.

— Разбира се, госпожо. След като толкова дълго я чаках, ще почакам още малко.

— Толкова е добър! Невероятен е, Роуз — каза госпожа Фиорело и енергично го прегърна. — Кажи ми, Джейкъб, родителите ти ще дойдат ли на сватбата? Кога ще се запозная с господин и госпожа Ротщайн?

Роуз и Джейкъб се спогледаха. Джейкъб й намигна.

— Мамо — каза Роуз. — Има един проблем, който двамата с Джейкъб трябва да разрешим.

Тя се усмихна.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.